Reiz sensenos laikos
dzīvoja varens eremīts vārdā Lokta Monī Eisejs.
Viņam bija trīs daudzsološi skolēni:
Monī Mēkhalā, lieliskā jūru dieve,
Voračhons, dižciltīgais zemes iemiesojums,
un Riemieso, dēmons, kam sirds kvēloja kaislīgās liesmās.
Lokta savam vislabākajam skolēnam vēlējās pasniegt dāvanu.
Lai noskaidrotu, kurš no trijiem tas ir, viņš izsludināja sacensības:
tas, kurš pirmais atnesīs ar rīta rasu pilnu glāzi,
kļūs par šīs noslēpumainās dāvanas īpašnieku.
Kad sāka krēslot, Voračhons un Riemieso devās mežā.
Nevienu lapu, ne zāles stiebru viņi neatstāja neskartu,
savās glāzēs nepacietīgi purinot vērtīgo šķidrumu.
Atgriezušies eremīta būdā,
viņi pamanīja Monī Mēkhalu pacietīgi sēžam ar rīta rasas pilnu glāzi.
Viņa uz nakti bija izkārusi savu lakatu
un sacensībās uzvarēja, drēbi vienkārši izgriežot glāzē.
Lepodamies ar visiem saviem skolēniem un mīlēdams tos kā paša bērnus,
Lokta ar dāvanām pārsteidza visus trīs.
Riemieso savākto rasu viņš pārvērta dimanta cirvī,
Voračhuna – burvju duncī
un Monī Mēkhalas – kristāla lodē, kāda vēl nebija redzēta.
Drīz Riemieso kļuva alkatīgs un nolēma, ka viņam jādabū Mēkhalas balva.
Gan viņš, gan Voračhuns dievi mēģināja savaldzināt,
lai tā iegūtu vērtīgo akmeni.
Taču, kad dieve viņu centienus noraidīja un aizlidoja,
Riemieso nolēma kristāla lodi atņemt ar spēku.
Riemieso, sava greizsirdīgā naida dzīts, lidoja pa gaisu, meklēdams Monī Mēkhalu.
Pa ceļam viņš sastapās ar Voračhunu un viņam uzbruka,
zinādams, ka taisnīgais princis viņam nekad neļautu kristālu nozagt.
Dēmons kaujas karstumā guva virsroku
un aizsvieda Voračhunu pret kalna malu.
Pārliecināts par Voračhuna nāvi,
Riemieso turpināja savus meklējumus, līdz beidzot atrada Monī Mēkhalu.
Viņš pieprasīja, lai viņa ar draudzenēm vai nu pakļaujas viņam,
lieliskākajam Lokta skolēnam un kristāla lodes patiesajam īpašniekam,
vai mirst kā Voračhuns.
Mēkhalā bezbailīgi atteicās un pacēlās mākoņos,
cerot aizvilināt dēmonu prom no savām draudzenēm.
Riemieso uzķērās, satrakojies traukdamies cauri vienam lietusmākonim pēc otra.
Nokļuvusi gana tālu, Mēkhalā stājās pretī vajātājam.
Riemieso izteica pēdējo prasību, taču dieve nepiekāpās.
Saniknots viņš sāka vicināt savu dimanta cirvi.
Pirms viņš paspēja sviest ar ieroci, Mēkhalā pameta gaisā savu kristālu.
Lodei ceļoties debesīs,
no tās pašķīda vareni zibšņi, kas dēmonu apžilbināja.
Riemieso mežonīgā izmisumā savu cirvi palaida vaļā.
Ierocim lidojot pa gaisu, tas cirtās cauri mākoņiem,
radot dziļus un kūleņojošus pērkona grāvienus.
Un, zibenim ar pērkonu sajaucoties,
no debesīm sāka krist dārgas ūdens sēklas: lietus.
Mēkhalā pietuvojās nu jau aklajam un vārgajam Riemieso bez cirvja.
Viņa prātoja, ko iesākt ar slepkavu.
Atcerējusies sava skolotāja laipnību un mīlestību,
Monī Mēkhalā izvēlējās līdzjūtību un pacēlās gaisā.
Neilgi pēc tam Riemieso atguva spēkus, atrada savu cirvi un viņai sekoja.
Pa zemi turpināja dejot zibens, pērkons un lietus.
Dažas lāses uzlija Voračhunam un viņu atdzīvināja,
iekrāsojot viņa ādu zeltainu kā novākšanai gatavu rīsu lauku.
Saķēris savu burvju dunci,
viņš pacēlās gaisā, meklēdams Riemieso un Monī Mēkhalu.