מה זה אומר להשקיע את הזמן שלנו בצורה טובה?
אני מבלה הרבה זמן
בלחשוב על איך לבלות את הזמן שלי.
כנראה יותר מדי -- אני כנראה יותר מדי אובססבי בנוגע לזה.
החברים שלי חושבים כך.
אבל אני מרגיש כאילו אני סוג של חייב, בגלל שבימים אלה,
זה מרגיש כאילו חלקים קטנים של הזמן שלי איכשהו חומקים ממני,
וכשזה קורה, זה מרגיש כאילו חלקים של חיי חומקים ממני.
ליתר דיוק,
זה מרגיש כמו חלקים קטנים של הזמן שלי חומקים
לדברים שונים כמו זה,
כמו טכנולוגיות -- אני בודק דברים.
אני אתן לכם דוגמה.
אם האימייל הזה מופיע --
כמה מכם קיבלו אימייל כמו זה,נכון?
תוייגתי בתמונה.
כשזה מופיע,
אני לא יכול שלא ללחוץ עליו עכשיו.
נכון? בגלל, כאילו, מה אם זו תמונה גרועה?
אז אני צריך ללחוץ עליו עכשיו.
אבל אני לא רק הולך ללחוץ "צפה בתמונה,"
מה שאני למעשה אעשה זה לבלות את 20 הדקות הבאות.
(צחוק)
אבל החלק הכי גרוע הוא שאני יודע שזה מה שיקרה,
ואפילו בידיעה שזה מה שיקרה
לא יעצור ממני מלעשות זאת שוב בפעם הבאה.
או למצוא את עצמי במצבים כמו זה,
בו אני בודק אימיילים ואני מושך למטה לעדכן,
אבל העניין הוא ש 60 שניות מאוחר יותר,
אני אמשוך למטה לעדכן שוב.
למה אני עושה את זה?
זה לא הגיוני.
אבל אני אתן לכם רמז למה זה קורה.
מה אתם חושבים מייצר יותר כסף בארצות הברית
מאשר סרטים, פארקי שעשועים ובייסבול יחד?
מכונות מזל.
איך מכונות מזל יכולות לעשות כל כך הרבה כסף
כשאנחנו משחקים בסכומים כל כך קטנים?
אנחנו משחקים עם מטבעות.
איך זה אפשרי?
ובכן, העניין הוא...
הטלפון שלי הוא מכונת מזל.
כל פעם שאני בודק את הטלפון שלי,
אני משחק במכונת המזל כדי לראות,
מה אני אקבל?
כל פעם שאני בודק את האימייל שלי,
אני משחק במכונת מזל,
אומר, "מה אני אקבל?"
כל פעם שאני גולל בפיד חדשות,
אני משחק במכונת מזל כדי לראות,
מה אני אקבל עכשיו?
והעניין הוא,
ששוב, לדעת בדיוק איך זה עובד -- ואני מעצב,
אני יודע בדיוק איך הפסיכולוגיה של זה עובדת,
אני יודע בדיוק מה מתרחש --
אבל זה לא משאיר אותי עם בחירה בכלל,
אני עדיין פשוט נשאב לתוך זה.
אז מה נעשה?
בגלל שזה משאיר אותנו עם יחסים של הכל או לא כלום
עם טכנולוגיה, נכון?
אתם או מחוברים,
ואתם מחוברים ומוסחים כל הזמן,
או שאתם מנותקים,
אבל אז אתם תוהים,
האם אני מפספס משהו חשוב?
במילים אחרות, אתם או מוסחים
או שיש לכם פחד לפספס משהו.
נכון?
אז אנחנו צריכים להחזיר את הבחירה.
אנחנו רוצים יחסים עם הטכנולוגיה
שמחזירים לנו בחירה בנוגע לאיך אנחנו מבלים זמן איתה,
ואנחנו נצטרך עזרה ממעצבים,
בגלל שלדעת את זה לא עוזר.
אנחנו עומדים להזדקק לעזרה עיצובית.
אז איך זה יראה?
אז בואו ניקח דוגמה שעומדת בפני כולנו:
צ'אט -- הודעות טקסטואליות.
אז בואו נגיד שיש שני אנשים.
ננסי משמאל והיא עובדת על מסמך,
וג'ון מימין.
וג'ון פתאום זוכר,
"אני צריך לבקש מננסי את המסמך הזה לפני שאשכח."
אז כשהוא שולח לה הודעה,
היא מעיפה את תשומת הלב שלה.
זה מה שאנחנו עושים כל הזמן, עוברים עם בולדוזר על תשומת הלב של אחרים,
משמאל ומימין.
ויש עלות גבוהה לזה,
בגלל שכל פעם שאנחנו מפריעים אחד לשני,
זה לוקח בדרך כלל 23 דקות בממוצע,
למקד את תשומת הלב חזרה.
אנחנו למעשה עוברים במחזור דרך שני פרוייקטים
לפני שאנחנו חוזרים חזרה לדבר המקורי שאנחנו עושים.
זה המחקר של גלוריה מארק משולב עם המחקר של מייקרוסופט,
שמראה את זה.
והמחקר שלה גם מראה שזה למעשה מאמן הרגלים רעים.
ככל שאנחנו מקבלים יותר הפרעות חיצונית
זה מאמן אותנו להפריע לעצמנו.
אנחנו למעשה מפריעים לעצמנו כל שלוש וחצי דקות,
זה משוגע.
אז איך אנחנו מתקנים את זה?
בגלל שננסי וג'ון ביחסים של הכל או לא כלום.
ננסי אולי רוצה להתנתק,
אבל אז היא תהיה מודאגת:
מה אם אני מפספסת משהו חשוב?
עיצוב יכול לפתור את הבעיה הזו.
בואו נגיד שיש לכם את ננסי שוב משמאל,
ג'ון מימין.
וג'ון נזכר, "אני צריך לשלוח לננסי את המסמך הזה."
רק שהפעם,
ננסי יכולה לסמן שהיא ממוקדת.
בואו נגיד שהיא גוררת סליידר ואומרת,
"אני רוצה להתמקד במשך 30 דקות,"
אז -- באם -- היא ממוקדת.
עכשיו כשג'ון שולח לה הודעה,
הוא יכול להסיר את המחשבה מראשו --
בגלל שיש לו את הצורך, יש לו את המחשבה,
והוא צריך לזרוק את זה החוצה לפני שהוא ישכח.
חוץ מזה שהפעם,
זה מחזיק את ההודעות כך שננסי יכולה להתמקד,
אבל ג'ון יכול להוציא את המחשבה מהראש שלו.
אבל זה רק עובד אם דבר אחד אחרון נכון,
שזה שננסי צריכה לדעת שאם משהו באמת חשוב,
ג'ון יכול עדיין להפריע.
אבל במקום שיהיו הפרעות קבועות אקראיות או חסרות משמעות,
אנחנו עכשיו רק יוצרים הפרעות מודעות,
אז אנחנו נעשה שני דברים פה.
אנחנו יוצרים בחירה חדשה גם לננסי וגם לג'ון.
אבל יש דבר שני עדין שאנחנו עושים פה גם.
וזה שאנחנו משנים את השאלה שאנחנו עונים עליה.
במקום שהמטרה של הצ'אט תהיה:
"בואו נעצב את זה כך שזה יהיה קל לשלוח הודעה" --
זו המטרה של צ'אט,
זה צריך להיות ממש קל לשלוח הודעה למישהו --
אנחנו משנים את המטרה למשהו עמוק וערך אנושי,
שהוא: "בואו ניצור תקשורת באיכות הגבוהה ביותר
ביחסים בין שני אנשים.
אז שדרגנו את המטרה.
עכשיו, האם למעצבים למעשה אכפת מזה?
האם אנחנו רוצים שתהיה לנו שיחה בונגע למה הן המטרות האנושיות העמוקות?
ובכן, אני אספר לכם סיפור אחד.
לפני מעט יותר משנה,
יצא לי לעזור לארגן פגישה
בין כמה מהמעצבים הטכנולוגיים המובילים וטיק נהט האן.
טיק נהט האן הוא דובר בין לאומי למדיטציה מודעת.
וזו היתה פגישה ממש מדהימה.
אתם צריכים לדמיין -- דמיינו חדר --
בצד אחד של החדר, יש לכם קבוצה של טכנולוגים גיקים;
מצד שני של החדר,
יש לכם קבוצה של נזירים בודהיסטים עם גלימות חומות ארוכות, וראשים מגולחים.
והשאלות נגעו לערכים האנושיים הכי עמוקים,
כמו איך העתיד הטכנולוגי נראה
כשאתם מעצבים לשאלות הכי עמוקות
והערכים האנושיים הכי עמוקים?
והשיחה שלנו התמקדה על הקשבה יותר לעומק
למה שהערכים האלה יכולים להיות.
הוא התלוצץ בשיחה שלנו
שמה אם, במקום בדיקת איות,
היתה לכם בדיקת חמלה,
מה שאומר, אתם אולי תאירו מילה שאולי תהיה במקרה פוגעת --
שתחשב פוגעת על ידי מישהו אחר.
אז האם סוג כזה של שיח מתרחש בעולם האמיתי,
לא רק בפגישות העיצוב האלו?
ובכן, התשובה היא כן,
ואחד מהאהובים עלי הוא קאוצ'סרפינג.
אם לא ידעתם, קאוצ'סרפינג הוא אתר
שמתאים אנשים שמחפשים מקום להיות בו
עם ספה פנויה, ממישהו שמנסה להציע אותה.
אז, שרות מעולה --
מה תהיה מטרת העיצוב שלהם?
למה אתם מעצבים אם אתם מצבים בקאוצ'סרפינג?
ובכן, הייתם חושבים שזה כדי להתאים אורחים למארחים.
נכון?
זו מטרה די טובה.
אבל זה איכשהו יהיה כמו המטרה שלנו למסרים לפני כן,
שם אנחנו רק מנסים להעביר הודעות.
אז מה המטרה האנושית העמוקה יותר?
ובכן, הן שמו להם למטרה
כצורך ליצור חוויה ויחסים מתמשכים וחיוביים
בין אנשים שמעולם לא נפגשו לפני כן.
והכי מדהים בונגע לזה היה ב 2007,
הם הציגו דרך למדוד את זה,
שזה מדהים.
אני אספר לכם איך זה עובד.
לכל מטרת עיצוב שיש לכם,
צריכה להיות לכם מידה מתאימה
כדי לדעת איך את מצליחים --
דרך למדוד הצלחה.
אז מה שהם עושים,
בואו נגיד שאתם לוקחים שני אנשים שנפגשים,
והם לוקחים את מספר הימים ששני האנשים האלה מבלים יחד,
ואז הם מעריכים כמה שעות היו בימים האלה --
כמה שעות האנשים האלה בילו יחד?
ואז אחרי שהם בילו את הזמן הזה יחד,
הם שואלים את שניהם:
כמה חיובית היתה החוויה?
האם היתה להם חוויה טובה עם האדם איתו נפגשתם?
והם מחסירים מהשעות החיוביות האלו
את כמות הזמן שאנשים מבלים באתר,
בגלל שזו עלות לחיים של אנשים.
למה אנחנו צריכים להעריך את זה כהצלחה?
ומה שנשאר לכם
זה משהו שהם מתייחסים אליו כ"חברותיות מתוזמרת נטו,"
או, באמת, רק נטו "הזמן הטוב" שנוצר.
השעות נטו שמעולם לא היו קיימות, אם קאוצ'סרפינג לא היה קיים.
האם אתם יכולים לדמיין כמה ממלא השראה זה יהיה להגיע לעבודה כל יום
ולמדוד את ההצלחה שלכם
בתרומה החדשה נטו למעשה של שעות בחיי אנשים
שהן חיוביות, שמעולם לא היו קיימות
אם לא הייתם עושים מה שעשיתם בעבודה היום?
האם אתם יכולים לדמיין עולם שעובד כך?
האם אתם יכולים לדמיין רשת חברתית --
שבואו נגיד שאכפת לכם מבישול,
וזה מודד את ההצלחה שלכם במונחים של ערבי בישול שאורגנו
ומאמרי הבישול שהייתם שמחים לקרוא,
ולהפחית מזה את המאמרים שלא הייתם שמחים לקרוא
או הזמן שביליתם בלגלול מה שלא אהבתם?
דמיינו רשת חברתית מקצועית
שבמקום למדוד את ההצלחה במונחים של קשרים שנוצרו
או מסרים שנשלחו,
במקום זה מדדה את ההצלחה במונחים של הצעות עבודה שאנשים קיבלו
שהם היום שמחים לקבל.
ולהפחית את כמות הזמן שאנשים בילו באתר.
או דמיינו שרותי דייטים,
כמו אולי טינדר או משהו,
שם במקום למדוד את מספר הגרירות שמאלה וימינה שאנשים עשו,
שכך הם מודדים הצלחה היום,
במקום למדוד את החיבורים העמוקים המספקים והרומנטיים שאנשים יצרו.
מה שזה לא היה בשבילם, דרך אגב.
אבל האם אתם יכולים לדמיין עולם שלם שעובד כך,
שיעזור לכם לבלות את הזמן שלכם היטב?
עכשיו כדי לעשות את זה אתם גם צריכים מערכת חדשה,
בגלל שאתם כנראה חושבים,
הכלכלה האינטרנטית של היום --
הכלכלה של היום באופן כללי --
נמדדת בזמן שבוזבז.
ככל שיש לכם יותר משתמשים,
יש לכם יותר שימוש,
ואנשים מבלים יותר זמן,
כך נמדדת הצלחה.
אבל פתרנו את הבעיה הזו לפני כן.
פתרנו את זה עם אורגני,
כשאמרנו שאנחנו צריכים להעריך דברים בדרך אחרת.
אמרנו שזה סוג אחר של אוכל.
אז אנחנו לא יכולים להשוות את זה רק בהתבסס על מחיר;
זו קטגוריה שונה של אוכל.
אנחנו פתרנו את זה עם הסמכת ליד,
בה אנחנו אומרים שזה סוג שונה של בניין
שעומד עבור ערכים שונים של קיימות סביבתית.
מה אם היה לנו משהו כזה לטכנולוגיה?
מה אם היה לנו משהו שכל המטרה שלו
היתה לעזור ליצור תרומה חיובית נטו לחיים האנושיים?
ומה אם נוכל להעריך בדרך אחרת,
כך שזה למעשה יעבוד?
דמיינו שהייתם נותנים מדף פרימיום שונה בחנויות אפליקציות.
דמיינו שהיו להם דפדפנים שעוזרים לכם לנווט
לסוגים כאלה של מוצרי עיצוב.
אתם יכולים לדמיין כמה מרגש זה יהיה לחיות וליצור את העולם הזה?
אנחנו יכולים ליצור את העולם הזה היום.
מובילים בחברות, כל מה שאתם צריכים לעשות --
רק אתם יכולים לתעדף מידות חדשות,
שזו המידה שלכם לתרומה חיובית נטו לחיים האנושיים.
ושתהיה לכם שיחה כנה על זה.
אולי אתם לא מצליחים כל כך בהתחלה,
אבל בואו נתחיל את השיחה הזו.
מעצבים, אתם יכולים להגדיר מחדש הצלחה; אתם יכולים להגדיר מחדש עיצוב.
אפשר לטעון, שיש לכם יותר כוח מהרבה אנשים בארגון שלכם
כדי ליצור את הבחירות שכולנו חיים לפיהן.
אולי כמו תרופות,
שם יש לנו שבועה היפוקרטית
כדי להכיר באחריות ובערכים הגבוהים יותר
שבהם אנחנו צריכים להתייחס לחולים.
מה אם למעצבים היה משהו כמו זה,
במונחים של סוג חדש כזה של עיצוב?
והמשתמשים, עבור כולנו --
אנחנו יכולים לדרוש טכנולוגיה שעובדת כך.
עכשיו זה אולי נראה קשה,
אבל למקדונלדס לא היו סלטים עד שדרישת הצרכנים היתה שם.
לוולמארט לא היה מזון אורגני עד שהצרכנים דרשו שיהיה אותו שם.
אנחנו צריכים לדרוש סוג חדש כזה של טכנולוגיה.
ואנחנו יכולים לעשות את זה.
ולעשות את זה
יגרום לשינוי מעולם שמונע ומופעל
לגמרי על זמן שבוזבז,
לעולם שמונע על זמן שבילו היטב.
אני רוצה לחיות בעולם הזה,
ואני רוצה שהשיחה הזו תתרחש.
בואו נתחיל את השיחה הזו עכשיו.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)