Kokia yra pati gražiausia vieta, kurioje kada nors buvote?
Kai ten buvote, ar fotografavote?
Štai vieta, kuri yra mano sąrašo viršuje –
tai Mesa arka, Kanjonų nacionaliniame parke, Jutoje,
saulei kylant.
Tai Pueblo indėnų, jutų,
paijutų ir navahų gyvenvietė.
Kai esate ten,
ta vieta yra tiesiog nuostabi.
Saulėtekis apšviečia arkos apačią oranžine spalva,
o už jos matote kalveles, debesis ir uolas.
Tačiau, mano nuotraukoje nematote
trisdešimties taip pat fotografuojančių žmonių už manęs.
Ir tai – tik labiausiai pasiryžusieji, atvykę dėl saulėtekių, ar ne?
Kai apie tai pagalvoji,
šimtai, net tūkstančiai Mesa arkos kadrų yra užfiksuojami kiekvieną savaitę.
Dalinuosi savo nuotraukomis „Instagram“ paskyroje jau daug metų,
ir tapo įdomu, net juokinga,
kiek panašių nuotraukų iš tų pačių vietų,
pradėjau matyti internete.
Ir aš buvau to dalis.
Todėl pradėjau svarstyti:
Kodėl mes fotografuojame?
Kartais aplankau populiarų monumentą,
tai – Pasakos vingis Arizonoje,
ir matau žmones su telefonais ir fotoaparatais
padarančius nuotrauką
ir iškart po to grįžtančius atgal į automobilius ar tako pradžią.
Kartais atrodo, kad mes nesuprantame
kelionės į šią vietą ir jos patyrimo patiems,
ar tiesiog pamatymo savo akimis, esmės.
Kai fotografuoju,
pastebiu mažiausias detales:
kalnų šviesos sluoksnius,
kai ji išblėsta dienos pabaigoje;
formas, kurias gamta taip meistriškai sukuria –
abstrakčias, bet visiškai tobulas.
Galėčiau kalbėti ir kalbėti mąstydama apie šios planetos subtilybes
ir kaip aš apie tai jaučiuosi.
Fotografuoti šios planetos grožį ir sudėtingumą
man yra tas pats, kaip fotografuoti žmogų, kurį myliu.
Ir kai fotografuoju
turiu galvoti, ką noriu tuo pasakyti.
Turiu paklausti savęs, kokį jausmą noriu sukelti.
Kai bendrauji vaizdais,
svarbūs visi kūrybiniai pasirinkimai.
Kartais noriu pasidalinti savo vaizdais,
o kai kada juos pasilieku tik sau.
Šiuo metu vedu žiniatinklio serialą apie gamtos ateitį
ir viename iš epizodų norėjome patyrinėti
fotografijos ir lauko erdvių santykį.
Sužinojau apie Kristin Diehl ir jos kolegų
Pietų Kalifornijos universitete tyrimą.
Jie tyrinėjo nuotraukų darymo efektus pasitenkinimo lygiui.
Jie išsiaiškino, kad kai esame už kameros,
kai mes esame tie, kurie fotografuoja,
mes labiau mėgaujamės patirtimi.
Bet tai ne visada buvo tiesa.
Jei žmonės fotografuodavo vien dėl noro pasidalinti nuotrauka,
malonumas nuo to nepadidėjo,
nes jie to nedarydavo sau.
Todėl svarbų išskirti:
fotografija gali sustiprinti jūsų patirtį,
jei tai darote sąmoningai.
Svarbiausia – nuotraukos tiklas.
Kaip fotografė, aš turėjau paklausti savęs:
kada man naudinga išsitraukti fotoaparatą,
ir kada turiu jį tiesiog paslėpti?
Kelionėje į Aliaską turėjau galimybę fotografuoti Aliaskos ruduosius lokius.
Valtyje buvau su kitais keturiais fotografais,
ir mums visiems užėmė kvapą
tuo pat metu,
esant taip arti šių gyvūnų.
Tai emocinė patirtis.
Būti akis į akį su šiais gyvūnais suteikė man ryšio jausmą,
kurio neišsakysi žodžiais,
ir kamera, kurią turėjau su savimi tuo metu sustiprino šį jausmą.
Visi kartu mes kūrėme individualiai, bet taip pat būtent tą akimirką,
buvome kartu su gamta ir vienas kitu.
Aš taip aiškiai prisimenu
fotografuojant vandens lašelius ir judesį lokiams plaukiant,
ir mielus lokiukus sekančius savo motinas.
Ši grupė ir aš amžinai saugosime šią patirtį
ir nuotraukas, į kurias pasižiūrėti
galėsime vėl ir vėl,
ir būtent fotografija mums leido tai patirti.
Kitais kartais aš renkuosi pamiršti fotoaparatą
ir manau, kad šis pasirinkimas galiausiai pagerina tiek mano patirtį,
tiek mano darbą.
Neseniai skridau į Tongos salas Ramiajame vandenyne
paplaukioti su kuprotaisiais banginiais.
Pajutau spaudimą
ir tam tikrą prievolę pasiimti fotoaparatą su savimi,
kai kartais norėdavau išgyventi tik gryną patirtį.
O patirtis yra tikrai nuostabi.
Kalbu apie buvimą vandenyje
su smalsiu mašinos dydžio jaunikliu,
kol esi apsuptas aplink plaukiojančių, lyg blizgučiai, dalelių,
o mama gracingai plaukia žemiau tavęs.
Žinoma, buvo kartų, kai fotoaparatą pasiimdavau su savimi
ir tai buvo taip pat nepaprasta.
Bet įranga yra gan didelė.
Tai tarsi ši didelė dėžė. Štai kaip tai atrodo.
Ši įranga tarp manęs ir banginių,
kartais jautėsi tarsi blokas tarp manęs ir realybės.
Ar yra skirtumas, kai vietoj įrangos tėra jūsų telefonas?
Pernai lankiausi Uluru, Centrinėje Australijoje.
kas yra milžiniška uola iškilusi virš dykumos.
Tai yra šventė žemė Anangu genčiai,
kurie yra aborigenai iš šios srities
ir tikrieji šios žemės savininkai.
Yra tam tikrų vietų Uluru, kurių negalima nufotografuoti profesionaliai,
nes jos kultūriškai jautrios,
prilygstančios Anangu religiniams tekstams.
Taigi dėl to, dauguma mano nuotraukų yra padarytos arba iš toli, kaip ši,
arba iš konkrečių kampų parke.
Galima sakyti, jog kai kurie iš pačių įdomiausių ir gražiausių vaizdų Uluru
yra užfiksuoti šiose jautriose vietose,
bet prašymas jų nefiksuoti yra aiškus ir tiesioginis kvietimas
sužinoti daugiau apie žemę, jos svarbą ir jos žmones.
Ar tai nėra tai, ką mes ir turėtume daryti?
Todėl mano visitas Uluru greitai tapo ne apie mane,
bet apie susijungimą su vieta.
Ironiška ir nekeista,
bet aš supratau, kad dalyvavimas ir ryšys
taip pat padeda sukurti įtikinamesnius vaizdus.
Turbūt mes visi įvardijame socialinius tinklus
kaip gerą vietą dalintis mūsų kelionių ir gyvenimo vaizdais.
Mes dalijamės ne tik pasauliu, kurį jau matėme,
bet taip pat ir mūsų kasdienybės patirtimis.
O jeigu suteikiame savo nuotraukoms tikslą,
tuomet, tikėtina, sąmoningai jomis dalijamės.
Leidimas žmonėms matyti mano istorijos dalis ir perspektyvą internete
priminė man, kad nesu viena.
Tai padėjo man rasti paramą ir bendruomenę
kur galiu suteikti paramą kitiems.
Noriu pabrėžti:
Aš nebandau jūsų atkalbėti nuo fotografavimo.
Net jei ir tūkstančiai žmonių buvo tam tikroje vietoje
ir padarė tam tikrą nuotrauką,
aš taip pat jus skatinu išeiti ir kurti.
Pasauliui reikia visų nuomonių ir perspektyvų.
jūsų – taip pat.
Ką mėginu jums parodyti, tai kad telefonas ar fotoaparatas
neturi visada likti nuošalyje.
Aš noriu jus paskatinti
padėti juos į šalį, tik akimirkai,
akimirkai jums.
Taigi grįžkime prie Mesa arkos,
pasižiūrėti į oranžine spalva apšviestą uolą
ir į žavingus mėlynus sluoksnius fone.
Kas, jei kitą kartą kai būsite kur nors, kur nuostabu,
ir negalėsite pasiimti savo fotoaparato ar telefono?
Kas, jeigu jums iš viso nebūtų leista daryti nuotraukų?
Ar jaustumėtės apriboti?
Ar labiau atsipalaidavę?
Tad ką galime padaryti?
Kitą kartą pajutę impulsą išsitraukti savo fotoaparatą ar telefoną,
ar, mano atveju, kai suvokiate kad jau juos ištraukėte
(Juokas)
Pirma: sustokite.
Palaukite.
Giliai įkvėpkite.
Pažvelkite aplink. Ką pastebite?
Ar išgyvenate šį momentą su kuo nors kitu?
Atminkite, kad ši akimirka įvyksta tik kartą.
Fotografija gali būti gražios patirties dalis.
Tik neleiskite jai tapti bloku tarp jūsų ir realybės.
Būkite samoningi,
ir nepraraskite gražaus bei nepakeičiamo prisiminimo,
tik todėl, kad buvote pernelyg susikoncentravę gaudydami kadrą.
Ačiū jums.
(Plojimai)
Daugiau kalbų rasite TED.com