Mi volt a legszebb hely, ahol jártak?
És lefotózták, amikor ott voltak?
Itt az egyik kedvenc helyem.
Ez a Mesa Arch, a utahi Canyonlands Nemzeti Parkban,
napkeltekor.
Ez a pueblók, uték, pajútok és navajók
történeti hazája,
és amikor ott vagyunk,
az valami egészen elképesztő.
A kelő nap narancsba borítja a boltív alját,
aztán a háttérben feltűnnek a tanúhegyek, a felhők és a sziklák.
De ami nem látszik a fotómon,
az a harminc ember mögöttem, akik szintén fényképeztek.
És ezek csak a mindenre elszánt népek, a napkeltés emberek, ugye?
Szóval, ha belegondolunk,
hetente több száz, de akár több ezer fotó is készül a Mesa Archról.
Évekig osztottam a képeimet az Instagramon,
és egyre érdekesebbnek, sőt, viccesnek találtam,
hogy mennyi hasonló képet látok online
ugyanarról a helyről.
És ebben én is benne voltam.
Így felmerült bennem a kérdés:
Miért fotózunk elsősorban?
Van úgy, hogy népszerű pontra utazom –
ez itt az arizonai Patkó-kanyar, a Horseshoe Bend –
és azt látom, hogy mindenki a telefonját, kameráját emeli,
csattognak a gépek,
majd megfordulnak, kocsiba ülnek, vagy elsétálnak a kiinduló pontra.
Időnként úgy tűnik, elfeledkezünk a lényegről:
azért menjünk oda, hogy átéljük az élményt,
vagy hogy saját szemünkkel lássuk a csodát.
Amikor a kamera mögött állok,
a legkisebb részletekre is felfigyelek:
látom a hegyekben a fény rétegeit,
ahogy elhalványul a nap végén;
a természet remekbe szabott,
absztrakt, mégis tökéletes formáit.
A végtelenségig áradozhatnék tovább bolygónk csodás műalkotásairól,
és hogy ez milyen érzést kelt bennem.
Olyan nekem a szépség, és világunk összetettségének lefotózása
mint egy számomra kedves személy portréjának elkészítése.
És amikor fényképezek,
át kell gondolnom, mit is akarok kifejezni.
Fel kell tennem a kérdést magamnak: milyen érzést akarok kelteni?
Amikor képen keresztül üzenünk,
ott minden kreatív választás fontos.
Időnként eltervezem, hogy megosztom a fotóimat,
máskor csak a magam kedvére fotózok.
Jelenleg fut egy videósorozatom a külterek jövőjéről,
és az egyik epizódhoz meg akartuk örökíteni
a fénykép és a külterek közti kapcsolatot.
Elolvastam a Dél-kaliforniai Egyetem kutatóinak,
Kristin Diehl és társainak publikációját,
arról szól, hogyan befolyásolja a fotózás az örömszintet.
Az eredmények szerint, mikor a kamera mögött állunk,
amikor mi készítjük a képet,
akkor több örömünk telik benne.
Ez azonban nem mindig igaz.
Ha valaki pusztán csak azért készít fotót, hogy megossza,
akkor nem emelkedik az örömszintje,
mert nem a maga kedvére fényképez.
Ez pedig rámutat egy fontos különbségre:
a fotózás élménye akkor lesz mélyebb,
ha valamilyen szándék áll mögötte.
Az a kérdés, hogy mi a szándékunk.
Ezt tényleg tisztáznom kellett magamban, hiszen fotóművész vagyok.
Mikor érdemes elővennem a gépet,
és mikor célszerűbb eltennem?
Egy alaszkai utazáson lehetőségem nyílt alaszkai barna medvéket fotózni.
Négy társammal ültünk egy csónakban,
és mindannyian egyszerre
beleborzongtunk,
hogy olyan közel lehetünk a medvékhez.
Felkavaró élmény volt.
Ez a szemtől szembeni találkozás olyan kapcsolódás érzését nyújtotta,
hogy arra nincsenek is szavak,
és ez esetben a kamerám csak fokozta az élményt.
Mindannyian független alkotók voltunk, ám akkor, ott teljesen eggyé váltunk
a természettel és egymással.
Kristálytisztán emlékszem,
ahogy megörökítettem a vízcseppeket, az úszó medvék mozgását,
és ahogy az édes kis bocsok követték az anyjukat.
Csoportunk közös élményéből
születtek ezek a képek,
máig sem tudok betelni velük,
és a fotózás tette lehetővé számunkra, hogy megosszuk ezt az élményt.
Máskor úgy döntök, nem kapcsolom be a kamerát,
és úgy vélem, döntésem egyaránt elmélyíti az élményt,
és tökéletesíti a munkámat.
Nemrég a polinéziai Tonga-szigetekre utaztam,
hogy hosszúszárnyú bálnákkal ússzak együtt.
Észrevettem magamon,
hogy szinte kötelességemnek érzem magammal vinni a gépemet,
holott időnként csak át akartam élni az élményt.
Ami egyébként hihetetlenül lenyűgöző.
A vízben vagyok,
egy kíváncsi, batárméretű kölyökbálnával,
miközben a vízcseppek sziporkáznak körülöttem,
és az anyaállat kecsesen alám úszik.
Igen, persze, előfordult, hogy magammal vittem a gépet,
és a fotózás is hatalmas élmény volt.
De a berendezés elég nagy.
Olyan, mint egy óriási doboz. Így néz ki.
Ez van a bálna és énköztem,
néha olyan, mint egy torlasz köztem és a valóság között.
Más az, amikor csak a telefon van nálunk?
Tavaly elmentem a Közép-ausztráliai Uluruhoz,
ami egy sivatag fölé tornyosuló kopár sziklatömb.
Az ananguk szent földje,
ők e terület őslakosai,
a föld hagyományosan az ő tulajdonuk.
Az Uluru egyes pontjain nem fotózhatunk foglalkozásszerűen,
mert kulturálisan érzékeny pontok,
akárcsak az ananguk szent írásai.
Ezért a legtöbb fotóm távolról készült, mint például ez itt,
vagy a parkban, speciális látószögből.
Meglehet, Uluru legérdekesebb és legszebb látnivalói közül némelyik
épp ezeken az érzékeny helyeken van,
de a kérés, hogy ne fotózzuk ezeket, kimondva-kimondatlanul arra sarkall,
hogy többet tudjunk meg a földről, annak jelentőségéről, és a népéről.
Ezt kéne tennünk, nem?
Így tehát az ulurui utazásom hirtelen már nem is rólam szólt,
hanem a helyhez való kapcsolódásról.
Vicces és nem meglepő,
hogy e jelenlét és a kapcsolat felfedezése
egyúttal még vonzóbb képek készítésére is ösztökélt.
Valószínűleg mindannyian úgy látjuk a közösségi médiát,
hogy jó hely az utazásaink és életünk képeinek megosztásához.
Nemcsak a nagy utazásaink helyszíneit osztjuk meg,
hanem hétköznapi életünk elemeit is.
És ha tudatosan készítjük fotóinkat,
akkor remélhetőleg a megosztás mögött is meghúzódik valami szándék.
Az, hogy megmutatom életem darabkáit és perspektívámat a neten,
engem arra emlékeztet, hogy nem vagyok egyedül.
Segített támogató közösség kiépítésében,
akik ugyanezt megteszik másokért is.
Hogy világosan fogalmazzak:
senkit nem akarok lebeszélni a fotózásról.
Még ha több ezren fordulnak is meg pontosan ugyanott,
és lőnének bármilyen pontos fotót,
akkor is arra buzdítok, hogy mindenki menjen és alkosson.
A világnak minden hangra és perspektívára szüksége van,
így az önökére is.
Csak azt szeretném jelezni önöknek,
hogy nem muszáj mindig a telefonon vagy a kamerán lógni.
Arra biztatnám önöket,
hogy érdemes letenni – csak egy pillanatra –
legyen az a pillanat csak az önöké.
Menjünk vissza a Mesa Archhoz,
ahol a sziklák narancsfénybe borulnak,
és a háttér csodás kék rétegekbe borul.
Mi lenne, ha legközelebb, amikor valami csodás helyen járnak,
nem vennék elő egyik gépüket sem?
Mi lenne, ha egyáltalán nem lenne szabad fotózni?
Korlátozásként élnék meg?
Vagy megkönnyebbülnének?
Mit tehetünk tehát?
Nos, legközelebb, amikor úgy érzik, elő kell venni valamelyik kamerájukat,
vagy mint én, rájönnének, hogy már elő is vették –
(Nevetés)
akkor először is: álljanak meg.
Szünet.
Vegyenek mély levegőt.
Nézzenek körül. Mit vesznek észre?
Valakivel együtt élik át a pillanatot?
Gondoljanak arra, hogy az a pillanat megismételhetetlen.
A fénykép része lehet egy szép élménynek.
De ne engedjék, hogy a valóság és önök közé álljon.
Legyenek tudatosak.
Ne veszítsenek el egy szép, pótolhatatlan emléket,
csak mert túlságosan a fényképezésre koncentrálnak.
Köszönöm.
(Taps)