מה המקום היפה ביותר בו הייתם אי פעם?
וכשהייתם שם האם צילמתם אותו?
הנה המקום שנמצא בראש הרשימה שלי.
זאת קשת מסה בפארק הלאומי Canyonlands ביוטה (ארה"ב)
בזריחה.
זאת מולדתם המסורתית של שבטי הפואבלו, אוטה,
פיוטה ונבאחו,
וכשאתם נמצאים שם,
זה פשוט מדהים.
השמש הזורחת צובעת את תחתית הקשת בכתום,
ואז מאחורי אפשר לראות את הגבעות, העננים והצוקים,
אבל מה שאולי לא תוכלו לראות בתמונה שלי כאן
הוא את 30 האנשים שמאחורי שגם הם צילמו תמונות.
ואלה רק אותם הרציניים, אנשי הזריחה, נכון?
אז כשאתם חושבים על זה,
יש אולי מאות אם לא אלפי תמונות של קשת מסה שמצולמות בכל שבוע.
אני משתפת את התמונות שלי באינסטגרם כבר שנים,
וזה התחיל להפוך לממש מעניין ואפילו מצחיק,
כמה תמונות דומות מאותו מקום
התחלתי לראות באינטרנט.
ואני הייתי חלק מזה.
אז זה גרם לי לתהות:
למה אנחנו בכלל מצלמים תמונות מלכתחילה?
לפעמים, אני מבקרת באתרים פופולריים --
התמונה הזאת היא מעיקול הפרסה באריזונה --
ואני רואה את כל האנשים שלופי פלאפונים ומצלמות
מצלמים תמונות,
רק כדי להסתובב ולחזור לרכב או לצעוד חזרה לתחילת המסלול.
ולפעמים נראה שאנחנו מפספסים את הנקודה
שבהגעה למקום שכזה כדי לחוות אותו בעצמנו
או לראות אותו בעיניים שלנו.
כשאני מאחורי המצלמה,
אני שמה לב לפרטים הקטנים ביותר:
שכבות האור על ההרים
כשהאור דועך בסוף היום;
הצורות שהטבע יוצר באופן כה מיומן,
אבסטרקטיות אבל מושלמות לחלוטין.
אני יכולה להמשיך עוד ועוד להרהר במורכבות של כוכב הלכת הזה
ובדברים שהוא גורם לי להרגיש.
צילום היופי והמורכבות של העולם הזה
עבורי הוא כמו ליצור פורטרט של אדם אהוב.
וכשאני בונה צילום,
אני צריכה לחשוב על מה המסר שאני רוצה להעביר בו.
אני צריכה לשאול את עצמי איזו תחושה אני רוצה שישדר.
כשאנחנו מתקשרים באמצעות תמונה,
כל בחירה יצירתית היא חשובה.
לפעמים, בכוונתי לשתף את התמונות שלי,
ובפעמים אחרות, אני מצלמת אותן רק בשבילי.
כיום אני מככבת בסדרת וידאו על עתיד מרחבי הטבע,
ועבור אחד הפרקים בסדרה רצינו לחקור
את היחסים שבין צילום והמרחבי הטבע.
למדתי על המחקר של קריסטין דייהל
והעמיתים שלה באוניברסיטת דרום קרולינה,
שחקרו את ההשפעות של צילום על רמת ההנאה.
הם מצאו שכשאנחנו מאחורי המצלמה,
כשאנחנו אלה שמצלמים את התמונה,
אנחנו נהנים יותר מהחוויה יותר, ולא פחות.
אבל זה לא היה תמיד נכון.
אם האדם צילם את התמונה רק מתוך כוונה לשתף אותה,
אין שום עליה ברמת ההנאה,
כי הם לא עשו זאת עבור עצמם.
אז זה מצביע על הבחנה חשובה:
צילום יכול להעצים את החוויה שלך
אם הוא נעשה באופן מכוון.
הכוונה היא החלק החשוב.
כצלמת, הייתי צריכה לבחון את עצמי מקרוב בנושא.
מתי זה עוזר לי להיות עם המצלמה בחוץ,
ומתי אני צריכה לשים אותה בתיק?
בטיול לאלסקה, היתה לי ההזדמנות לצלם דובי אלסקה חומים.
הייתי על סירה עם ארבעה צלמים אחרים,
וכולנו היינו בהלם
באותו הזמן
לעמוד במרחק כל כך קרוב לחיות האלה.
זאת חוויה מאוד מרגשת.
לעמוד במרחק קשר עין מהדובים האלה נתנה לי תחושה של קשר
שאין לי מילים לתאר אותה,
ובמקרה הזה המצלמה העצימה את התחושה הזאת.
כולנו היינו עסוקים ביצירה באופן עצמאי אבל גם מרוכזים לחלוטין ברגע,
הן בחיבור לטבע והן בחיבור זה לזה.
אני ממש זוכרת
לתפוס את טיפות המים והתנועה של הדובים השוחים
והגורים החמודים שנצמדו לאמא שלהם.
לי ולשאר הקבוצה תמיד תהיה את החוויה המשותפת הזאת
והתמונות האלה לחזור אליהן
שוב ושוב,
והצילום הוא מה שאפשר לנו לחלוק את החוויה הזאת מלכתחילה.
במקרים אחרים בחרתי להשאיר את המצלמה מאחור,
ואני חושב שהבחירה הזאת בסופו של דבר העצימה את החוויה שלי
ואת העבודה שלי.
לאחרונה טסתי לאי טונגה בדרום האוקינוס השקט
כדי לשחות עם לוויתני גיבן.
שמתי לב שאני מרגישה לחץ
ומחויבות כלשהי לקחת איתי את המצלמה שלי,
כשלפעמים פשוט רציתי את החוויה הטהורה בעצמה.
והחוויה היא פשוט מדהימה.
אנחנו מדברים על שחיה במים
עם גורי חיה סקרניים בגודל של קרון משא
בזמן שאתה מוקף בחלקיקים שצפים סביבך כמו נוצצים,
והאמא שוחה באצילות מתחתיך.
היו פעמים, כמובן, שלקחתי את המצלמה שלי איתי,
וגם אלה היו כמובן הזדמנויות מדהימות לתעד.
אבל ההכנה היא די חשובה.
זה כמו קופסא גדולה. ככה זה נראה.
וכך זה ביני ובין הלווייתנים,
ולפעמים זה מרגיש כמו מחסום בינך ובין המציאות.
האם יש הבדל כשזה רק הפלאפון שלך?
בשנה שעברה, ביקרתי באולורו במרכז אוסטרליה,
שהוא סלע עצום שמתנשא מעל למדבר.
זהו מקום מקודש עבור האנאגו,
שהם העם האבוריג'יני במקום
ובעליהם המסורתיים של המקום.
ישנם מקומות מסוימים באולורו שאי אפשר לצלם באופן מקצועי,
כי יש שם רגישות תרבותית,
המקבילה לכתבי קודש עבור האנאגו.
אז בגלל זה, רוב הצילומים שלי הם או ממרחק רב, כמו זה,
או מזוויות מסוימות בפארק.
אפשר לומר שחלק מהתמונות המעניינות והיפות ביותר באולורו
נמצאות באותם אזורים בעלי רגישות,
אבל הבקשה לא לצלם אותם היא הזמנה מפורשת וישירה
ללמוד עוד על המקום, החשיבות שלו והאנשים שלו.
שזה מה שאנחנו צריכים לעשות בכל מקרה, לא?
אז הביקור שלי באולורו מהר מאוד כבר לא התמקד בי
אלא התמקד בקשר עם המקום.
באופן אירוני ולא מפתיע,
מצאתי שהנוכחות והקשר הזה
גם גורמים לתמונות יותר משמעותיות.
אנחנו בוודאי כולנו יכולים להצביע על הרשת החברתית
כמקום טוב לחלוק את התמונות מהטיולים ומהחיים שלנו.
אנחנו לא רק חולקים חתיכות מהעולם שראינו
אלא גם חלקים מהחוויות היומיומיות שלנו.
ואם נכניס כוונה לתמונות שאנחנו מצלמים,
אז התקווה היא שנחלוק את הכוונה גם.
עבורי, האפשרות לתת לאנשים לראות חתיכות מהסיפור שלי ונקודת המבט שלי ברשת
הזכירה לי שאני לא לבד.
היא עזרה לי לבנות תמיכה וקהילה
ולעשות את אותו הדבר עבור אחרים.
אני רוצה להבהיר:
אני לא מנסה להניא אתכם מלצלם תמונות.
אפילו אם אלפי אנשים כבר היו באותו מקום ממש
וכבר צילמו את אותה התמונה בדיוק,
אני רוצה לעודד אתכם לצאת וליצור בעצמכם.
העולם זקוק לכל קול ולכל נקודת מבט,
כולל זאת שלכם.
אבל מה שאני מנסה להראות לכם הוא שהפלאפון או המצלמה
לא חייבים להיות בחוץ כל הזמן.
מה שאני מנסה לעודד אתכם לעשות
הוא להכניס אותם, רק לרגע --
רגע שמוקדש לכם.
אז בא נחזור לקשת מסה,
האופן שבו הסלע זוהרת בכתום
והשכבות המקסימות של כחול ברקע.
מה אם בפעם הבאה שתהיו במקום מדהים,
לא תביאו את המצלמה או הפלאפון שלכם?
מה אם לא תוכלו לצלם אף תמונה?
האם זה ירגיש כמו מגבלה?
או האם תהיה זו תחושת הקלה?
אז מה אפשר לעשות?
ובכן, בפעם הבאה שאתם מרגישים את הדחף לשלוף את המצלמה או הפלאפון שלכם,
או, במקרה שלי, ברגע שתבינו שכבר שלפתם אותם --
(צחוק)
ראשית: עצרו.
הפסיקו.
קחו נשימה עמוקה.
התבוננו מסביב. מה אתם רואים?
האם אתם חווים את הרגע הזה עם מישהו אחר?
זכרו שהרגע הזה מתרחש רק פעם אחת.
צילום יכול להיות חלק מחוויה יפיפיה,
רק אל תתנו לה להיות מחסום ביניכם ובין המציאות.
פעלו מתוך כוונה,
ואל תאבדו זיכרון יפה וחד פעמי,
בגלל שהייתם יותר מדי ממוקדים בהשגת התמונה.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)