Jaké je to nejkrásnější místo, kde jste kdy byli?
A když jste tam byli, vyfotili jste si ho?
Toto místo je na mém žebříčku nejvýš.
Je to oblouk Mesa Arch v národním parku Canyonlands v Utahu
za rozbřesku.
Je domovinou indiánských kmenů Pueblo, Ute, Paiute a Navajo
a když tam jste, je to naprosto ohromující.
Východ slunce osvětluje spodní část oblouku oranžově
a za ním vidíte pahorky a mraky a útesy.
Ale co možná nevidíte z téhle mojí fotky
je dalších 30 lidí za mnou, kteří taky fotí.
A to jsou jen nadšenci pro východ slunce.
Takže když se nad tím zamyslíte,
musí být stovky, ne-li tisíce fotek Mesa Arch pořízených každý týden.
Své fotografie sdílím na Instagramu roky
a začalo být opravdu zajímavé a dokonce i zábavné,
kolik podobných fotek ze stejných míst
jsem začala vídat na internetu.
A já jsem se na tom podílela.
To mě donutilo zamyslet se,
proč vůbec pořizujeme snímky?
Někdy navštěvuju populární místa ‒
tohle je Horseshoe Bend v Arizoně ‒
a vídám všechny ty lidi se svými telefony a kamerami,
kteří si dělají fotky,
jen aby se mohli otočit a vrátit se zpátky do auta nebo na stezku.
A někdy to vypadá, že nám uniká smysl
chození na taková místa kvůli zážitku na vlastní kůži
nebo spatření něčeho na vlastní oči.
Když jsem za foťákem,
všímám si těch nejmenších detailů:
vrstev světla v horách,
když ubývá světla na konci dne;
tvarů, které příroda tak zkušeně vytváří,
abstrakní, ale naprosto perfektní.
Mohla bych pokračovat v hloubání nad složitostí téhle planety
a co to ve mně vyvolává.
Fotografování krásy a složitosti tohoto světa
je pro mě jako dělat portrét někoho, koho miluju.
A když pořizuju snímek,
musím přemýšlet o tom, co tím chci říct.
Musím se sama sebe ptát, co tím chci vyvolat.
Když komunikujete skrze obraz,
záleží na každé kreativní volbě.
Někdy mám v plánu své fotky sdílet
a jindy je pořizuju jen sama pro sebe.
V současné době uvádím videosérii o budoucnosti volné přírody
a v jedné z epizod jsme chtěli objevit
vztah mezi fotografií a venkovním prostředím.
Dozvěděla jsem o výzkumu Kristin Diehlové a jejích kolegů z USC,
kteří zkoumali vliv pořizování fotek na úroveň požitku.
Přišli na to, že když jsme za objektivem,
když jsme těmi, kteří fotku pořizují,
užíváme si svůj zážitek více, ne méně.
Ale neplatilo to vždy.
Když člověk pořídí fotku pouze za účelem sdílení,
nedosáhne většího požitku,
protože to neudělal sám pro sebe.
To ukazuje na důležitý rozdíl:
fotografování může umocnit váš zážitek,
pokud je záměrné.
Je důležité mít ten záměr.
Jako fotografka jsem se nad tím musela zamyslet.
Kdy mi to pomůže foťák vytáhnout
a kdy ho prostě potřebuju odložit?
Během výletu na Aljašce jsem měla přiležitost fotit aljašské hnědé medvědy.
Byla jsem na lodi se čtyřmi dalšími fotografy
a všichni jsme byli ve stejné chvíli ohromeni
tak těsnou blízkostí těchto zvířat.
Je to emocionální zážitek.
Dívat se těmto medvědům z očí do očí mi dalo pocit propojení,
který se nedá vyjádřit,
a v tomto případě mít s sebou fotoaparát to jen umocnilo.
Každý jsme tvořili zvlášť, ale všichni pohlceni tím okamžikem,
jak přírodou, tak navzájem.
Jasně si vybavuju
zachycení kapek vody a pohyb plavajících medvědů
a roztomilých medvíďat následujících své matky.
S touto skupinou budu mít společné zážitky
a tyto snímky, které si můžeme pokaždé prohlížet,
a právě fotografování nám umožnilo tohle sdílet.
Jindy se rozhodnu fotoaparát nevytáhnout
a myslím, že tahle volba nakonec zlepší můj zážitek a práci.
Nedávno jsem letěla na ostrov Tonga v jižním Pacifiku,
abych plavala s keporkaky.
Uvědomila jsem si, že cítím tlak
a jistou povinnost vzít s sebou foťák,
když jsem někdy jen chtěla samotný prožitek.
A tento prožitek je vážně úžasný.
Představte si, že jste ve vodě
se zvědavým mládětem o velikosti kombíku,
obklopeni částicemi, které plují kolem vás jako třpytky,
a pod vámi si vznešeně plave jeho matka.
Samozřejmě byly chvíle, kdy jsem s sebou vzala foťák,
a ty taky bylo opravdu úžasné zachytit.
Ale ta sestava foťáku je pěkně velká.
Je to taková velká krabice. Takhle to vypadá.
A toto je mezi mnou a těmi velrybami,
a někdy to je jako blok mezi vámi a realitou.
Je rozdíl, když fotíte telefonem?
Minulý rok jsem jela do Uluru v centrální Austrálii,
což je taková obrovská skála, která se tyčí nad pouští.
Je to posvátná půda Anangů,
což jsou domorodci z tohoto území
a původní majitelé této půdy.
V Uluru jsou konkrétní místa, která nemůžete profesionálně vyfotit,
protože je to kulturně choulostivé,
stejně tak jako posvátné písmo Anangů.
Kvůli tomuto je většina mých fotek udělaná z dálky, jako tato,
nebo z určitých uhlů v parku.
Dá se říct, že některá z nejzajímavějších a nejkrásnějších výjevů v Uluru
se nachází v těchto citlivých oblastech,
ale žádost nefotografovat je jasně a přímo vyzývá k tomu,
abychom se o této zemi více dozvěděli, o její důležitosti a jejích lidech.
Neměli bychom tohle stejně dělat?
Takže moje návštěva Uluru nebyla o mně,
ale o propojení s tímto místem.
Bylo ironické a nijak překvapivé, že přítomnost a propojení
taktéž přispívají k přesvědčivějším snímkům.
Pravděpodobně se shodneme, že sociální média
jsou dobrým místem pro sdílení fotek z našich dovolených a našeho života.
Sdílíme nejen kousky světa, které jsme viděli,
ale taky části našich každodenních zážitků.
A pokud si uvědomujeme, s jakým záměrem fotky pořizujeme,
tak je snad i s tímto záměrem sdílíme.
Co se mě týče, dovolit lidem vidět kousky mého příběhu a perspektivy na internetu
mně připomnělo, že nejsem sama.
Umožnilo mi to získat podporu a komunitu,
abych jí mohla být pro ostatní.
Jedno si ujasněme:
nesnažím se vás odradit od pořizování fotek.
I kdyby tisíc lidí bylo na stejném místě
a vyfotografovali to stejné místo.
Nabádám vás, aby jste taky tvořili.
Svět potřebuje každý hlas a perspektivu,
včetně těch vašich.
Ale snažím se vám ukázat, že mobily a foťáky
nemusí být pořád ve střehu.
Chci vás motivovat k tomu,
abyste je odložili, alespoň na chvíli ‒
na chvíli určenou pro vás.
Vraťme se zpátky k Mesa Arch,
k oranžové záři skály
a krásným vrstvám modři v pozadí.
Co kdybyste příště byli na nějakém úžasném místě
a nemohli s sebou vzít foťák nebo mobil?
Co kdybyste nemohli pořídit vůbec žádnou fotku?
Byla by to pro vás překážka?
Nebo úleva?
Co s tím můžeme udělat?
Příště, když budete cítit potřebu vytáhnout foťák nebo mobil,
nebo když si, jako v mém případě, uvědomíte, že už jste ho vytáhli...
(smích)
Zaprvé: zastavte se.
Počkejte.
Zhluboka se nadechněte.
Rozhlédněte se okolo. Čeho si všimnete?
Sdílíte tento zážitek s někým dalším?
Pamatujte si, že tento okamžik přijde pouze jednou.
Fotografování může být součástí krásného zážitku.
Jen mu nedovolte být blokem mezi vámi a realitou.
Foťte s určitým záměrem
a neztraťte krásnou, nenahraditelnou vzpomínku kvůli tomu,
že jste se soustředili na pořízení záběru.
Děkuji.
(potlesk)