Quin és el lloc més bonic on heu estat mai?
I quan éreu allà, vau fer cap foto?
Hi ha un lloc que encapçala la meva llista.
Aquest és el Mesa Arch, al Parc Nacional de les Canyonlands, a Utah,
a l'alba.
És la terra tradicional dels pueblo, ute, paiute i navaho.
I quan ets allà,
és realment embriagador.
Els primers rajos de sol ataronjat a l'interior de l'arc,
i darrere seu veus els turonets retallats,
els núvols i els cingles.
Però el que potser no veieu a la meva foto
són les 30 persones darrere meu que també feien fotos.
I aquestes són només les més matineres.
Ben mirat, se'n deuen fer centenars,
sinó milers, de fotos del Mesa Arch cada setmana.
Fa anys que comparteixo les fotos a Instagram,
i he començat a trobar realment curiós,
i fins i tot divertit de veure,
la quantitat de fotos semblants dels mateixos llocs
que hi ha a la xarxa.
I jo hi participava.
Per això em pregunto:
per què fem fotos, realment?
A vegades, visito un lloc famós --
això és Horseshoe Bend, a Arizona --
i veig la gent amb telèfons i càmeres a la mà
fent fotos,
i just un segon després fan mitja volta i se'n van.
A vegades sembla que ens passi per alt
el més essencial d'anar al lloc: descobrir-lo de primera mà,
aturar-nos a contemplar.
Quan estic darrere la càmera,
m'adono dels detalls més petits:
les capes de llum a les muntanyes
mentre el capvespre s'esvaeix,
les formes que la natura crea tan sàviament,
abstractes i al mateix temps perfectes.
Podria seguir reflexionant sobre la complexitat del nostre planeta
i la manera que em fa sentir.
Fotografiar la bellesa i complexitat d'aquest planeta
és per mi com retratar algú a qui estimo.
I quan faig una foto,
he de pensar en què vull que digui.
M'he de preguntar quines emocions vull que evoqui.
Quan comuniquem a través d'una imatge,
cada elecció creativa importa.
A vegades, planejo compartir les imatges;
d'altres, les vull només per mi.
Actualment presento una sèrie de vídeos sobre el futur dels espais exteriors,
i en un dels capítols volíem explorar
la relació entre la fotografia i els espais exteriors.
Vaig sentir parlar de la recerca de Kristin Diehl
i els seus col·legues a la USC,
sobre els efectes beneficiosos de fer fotografies.
Van descobrir que quan estem darrere la càmera,
quan som nosaltres els que fem la foto,
gaudim més de les experiències, no menys.
Però no sempre era així.
Si la persona feia la foto amb l'única intenció de compartir-la,
el plaer no augmentava,
perquè no la feia per ella mateixa.
Això ens porta a una distinció important:
la fotografia pot potenciar l'experiència
si es fa intencionalment.
La intenció és el que compta.
Com a fotògrafa he hagut de fer aquesta reflexió:
quan em beneficia tenir la càmera a la mà,
i quan és millor que la guardi?
Durant un viatge a Alaska
vaig tenir l'oportunitat de fotografiar óssos bruns.
Estava en una barca amb quatre fotògrafs més,
i tots estàvem bocabadats
al mateix temps
per la proximitat d'aquells animals.
És una experiència emocional.
Estar cara a cara amb aquells óssos va provocar-me un sentiment de connexió
que va més enllà de les paraules,
i tenir la càmera a la mà, en aquest cas, el va potenciar.
Tots creàvem de manera independent, però també de manera totalment connectada
amb la natura i entre nosaltres.
Recordo tan clarament captar les gotetes d'aigua,
el moviment dels ossos nedant,
i els adorables cadells que seguien les seves mares.
Aquell grup i jo compartirem aquesta experiència
i tindrem aquestes imatges per recordar-la una vegada i una altra,
i la fotografia és el que ens permetrà fer-ho.
Altres vegades, prefereixo deixar la càmera
i penso que aquesta decisió millora tant la meva experiència
com la meva feina.
Fa poc vaig volar a l'illa de Tonga, al Pacífic Sud,
per nedar entre balenes geperudes.
Vaig sentir la pressió, i una certa obligació
d'endur-me la càmera,
quan a vegades l'únic que volia era viure l'experiència.
I l'experiència és fabulosa.
Em refereixo a estar dins l'aigua,
amb un balenó tafaner de la mida d'un cotxe familiar
mentre al teu voltant hi ha tot de partícules que brillen i floten,
i la mare neda amb gràcia sota teu.
Hi havia moments, evidentment, en què m'havia endut la càmera,
i realment eren increïbles de capturar.
Però el muntatge és feixuc,
com una gran capsa,
com aquesta.
Està entre mi i les balenes,
i a vegades sembla com una barrera entre un mateix i la realitat.
Canvia res si només és un telèfon?
L'any passat vaig anar a Uluru, a l'Austràlia Central,
aquesta roca enorme que domina el desert.
És la terra sagrada dels anangu,
els aborígens d'aquesta regió
i els propietaris tradicionals de la terra.
Hi ha llocs concrets d'Uluru que no es poden fotografiar professionalment
perquè són llocs culturalment delicats,
equivalent a les sagrades escriptures pels anangu.
Per això, la majoria de les fotos
es fan o bé des de lluny, com aquesta,
o des d'angles específics del parc.
Es podria dir que algunes de les vistes més interessants i boniques a Uluru
les trobem en aquestes àrees sensibles.
Però el requeriment de no fer fotografies és una invitació explícita i directa
a aprendre més de la terra, la seva importància i la seva gent.
No és el que hauríem de fer ja d'entrada?
Ben aviat, la meva visita a Uluru va deixar de ser sobre mi
per passar a ser sobre connectar amb el lloc.
Irònicament i com era previsible,
he trobat que aquesta presència i connexió
també crea imatges més captivadores.
Probablement, tots podem assenyalar les xarxes socials com un bon lloc
on compartir fotos dels nostres viatges i la nostra vida.
No només compartim parts del món que hem vist
sinó també parts del nostre dia a dia.
Si apliquem intencionalitat a les fotos que fem,
aleshores, amb una mica de sort també les compartirem intencionalment.
Permetre que la gent vegi parts de la meva vida i perspectiva a la xarxa
m'ha recordat que no estic sola.
M'ha ajudat a construir suport i comunitat
per fer el mateix per als altres.
Vull ser clara:
no intento dissuadir-vos de fer fotografies.
Encara que milers de persones hagin estat on sigui que es tracti,
i hagin fet exactament la mateixa foto,
us animo a sortir i a crear també.
El món necessita cada veu i perspectiva,
entre elles la vostra.
El que intento explicar-vos és que el telèfon o la càmera
no han d'estar a la mà tota l'estona.
Intento animar-vos a apartar-los,
per un moment...,
un moment per a vosaltres.
Tornem al Mesa Arch,
a la manera com la pedra s'atarongeix,
i a les adorables capes de blau de l'horitzó.
Què passaria si la pròxima vegada que aneu a un lloc increïble
no portéssiu la càmera ni el telèfon?
Què passaria si no poguéssiu fer cap foto?
Seria una limitació?
O potser un descans?
Doncs, què podem fer?
Bé, la pròxima vegada que sentiu l'impuls de treure la càmera o el telèfon
o, com en el meu cas, us adoneu que ja la teniu a la mà...
(Rialles)
Primer, atureu-vos.
Feu una pausa,
respireu,
mireu al voltant. Què sentiu?
Experimenteu el moment amb algú altre?
Recordeu que aquest moment és únic.
La fotografia pot formar part d'una experiència molt bonica,
simplement no deixeu que sigui una barrera entre vosaltres i la realitat.
Penseu en la intencionalitat,
i no deixeu escapar un record preciós i insubstituïble
pel simple fet d'estar massa pendents de fer una foto.
Gràcies!
(Aplaudiments)