יש לי שאלה.
האם הייתם מתאמנים אילו חשבתם שזה לא ישפיע על הופעתכם?
כתרבות, אנחנו מאוד משקיעים במראה שלנו.
התרבות המערבית המודרנית שמה דגש על מראה מושלם וצעיר
ומוקיעה אנשים שלא עומדים באידאלים מסוימים.
אנחנו נלחצים.
אנחנו מסכנים את הבריאות שלנו כל יום בשביל להיראות בצורה מסוימת.
הזיקה בין אימון ומראה חיצוני היא מעורפלת,
אבל היתרונות הבריאותיים העמוקים יותר ברורים:
מניעת מחלות מוח ולב,
שיפור בבריאות העצמות והמפרקים, כוח שרירים מוגבר.
בחזרה לשאלה שלי:
אילו ידעתם שלא תרזו, שאולי אפילו תשמינו,
אבל שהייתם משפרים את הבריאות התפקודית של גופכם,
האם עדיין הייתם הולכים לחדר הכושר?
באוניברסיטה, פיתחתי טכנולוגיה
שמודדת איך אנשים תופסים את משקלו, גודלו וצורתו של גופם.
מצאנו אז שלרוב
ואפילו ברקעים תרבותיים שונים,
אנחנו לא מרוצים ממראה הגוף שלנו.
עד כדי כך שהמציאו מושג לתיאור אפקט זה:
"אי-שביעות רצון נורמטיבית"
בעקרון, נרמלנו את היותנו לא מרוצים מהמראה שלנו.
קשה לנו עם האופן שבו אנחנו נראים
בעוד שאת ההרגלים הבריאותיים -
אכילה, אימון, שתיית מים - מוכרים לנו
רק כדברים שיעזרו לנו להיראות כמו שצריך, לדעתנו.
אבל קיים כאן נתק ענק
בין בריאות, ביצועים ומראה.
כמדענית, הקדשתי כמעט שני עשורים ללימוד היכולת
למטב את גופנו ואת ביצועינו
ולשגשג מבחינה פסיכולוגית,
ולהיות גם מאושרים .
נחשוב לרגע על זה בצורה מעט שונה.
ארכיטקטורה, למשל.
בסוף המאה ה-19, שינויים כלכליים, טכנולוגיים ועיצוביים
חייבו סגנונות ארכיטקטורה חדשים.
אם סגנון וצורה של בניין לא ייבחרו יותר מתוך מודלים קיימים,
הרי שמשהו צריך לקבוע את צורתו, איך ייראה הבניין.
לואיס סאליבן המנוח אמר -
ארכיטקט -
"הצורה תמיד מושפעת מהתפקוד."
זה היה שינוי מהותי מקו המחשבה בעבר
בגלל שמה שהוא אומר זה שהתפקוד הוא ראשוני
ושהצורה היא משנית.
קל לראות כיום תפישה זאת בעולם של היום.
בתים בדרום לואיזיאנה נבנים מעל הקרקע
כדי להגן עליהם משטפונות.
לפנטגון יש תכנון מכוון שתומך בתפקודו.
הוא היה צריך להכיל 40,000 איש,
לאפשר חניה של 10,000 רכבים,
להכיל 370,000 מטר רבוע של משרדים,
ולא להיות גבוה מארבע קומות.
אז אם בוחנים איך ולמה אנו מעצבים כיום בניינים,
קל להסיק שהתפקוד קודם לכל.
אבל למה כל כך קשה ליישם הגיון זה לגוף שלנו?
היום, אני רוצה להציע שינוי תפיסה מחשבתית
ביחס לגוף שלנו.
התפקוד קודם לצורה.
בדומה לדוגמה מהארכיטקטורה, שהצורה תמיד משנית לתפקוד,
זה אומר שנותנים קדימות לביצועים ותכלית על פני מראה.
אבל,
כל יום,
ברגעים ובמצבים רבים ושונים,
אנחנו שואלים את עצמנו:
איך הגוף שלי נראה?
ובכך הופכים אותו לאובייקט של שיפוט.
מה אם נשנה התבוננות עצמית זו
ונשאל את עצמנו:
איך הגוף שלי פועל?
אם מסתכלים אל אנשים באוכלוסיה ומקבלים רמזים
מאלה שמצפים מהם לתפקד ברמה גבוהה,
כמו חיילים וספורטאים,
היינו מתמקדים רק על זה.
ביצועים. איך הגוף שלי מתפקד?
חיילים עוברים אימונים,
כהכנה למשימות, למיטוב ביצועים
ולמניעת פציעות.
בשנים האחרונות, אימונים צבאיים כוללים גם עמידות:
היכולת לקום ולהמשיך בנסיבות מאתגרות,
מנטליות וגופניות.
אם דעתם של חיילים במשימה או של ספורטאים בתחרות חשובה
מוסחת בגלל ענייני צורה,
זה עלול להוביל לתוצאות חמורות ומסכנות-חיים.
למשל, ספורטאיות שמתמקדות בהופעה חיצונית,
כמו דאגה שמא תישפטנה על מדיהן הצמודים,
לרוב מתנהגות באופן לא-בריא כדי להשיג מטרות הקשורות בהופעה חיצונית.
זה עלול להוביל לחולשת עצמות, לפציעות חמורות
ולבעיות פוריות.
ואלה בעיות שמשפיעות על החיים בטווח הארוך.
אז בזכות חקר אוכלוסיות בתפקוד גבוה
הגענו למסקנה שמיקוד על ביצועים, תפקוד ועמידות
לא מיועד רק לאליטה.
אז כאזרחים,
לא חיילים, לא ספורטאים,
האם אנחנו חושבים על מיטוב הגוף שלנו לטווח הארוך,
או על משהו אחר?
הייתי ספורטאית תחרותית במשך 10 שנים.
לפני הרבה זמן.
ואחרי פציעה בעמוד שדרה, נטשתי את הספורט
והתאמצתי להבין מה באמת צריכים להיות ההרגלים הבריאותיים שלי.
אכילה, אימון, הפחתת הדחק.
זה היה יותר מדי.
ואחרי ניתוח תיקון כתף ושחזור עקב שמאל,
יכולתי רק לחשוב על חזרה לכושר.
חשבתי שזה בריא.
אבל בזמנו לא חשבתי לחבר בין ההרגלים
לבין תפקוד הגוף שלי
כי גודל הגוף קובע את הבריאות, לא?
אז לפני כמה שנים,
גיליתי שאני סובלת מתסמונת שמגבירה את הרגישות שלי לפציעות.
אז אחרי שסדקתי צלע
ועברתי ניתוח לשחזור מלא של כף רגל ימין
ונאמר לי שאני צריכה ניתוח איחוי חוליות בצוואר,
הוטלתי לתקופה בה כל הזמן וכל האנרגיה שלי
הוקדשו לניסיון להחזיר את היכולת להשתמש בחלקים מגופי
ולחזק חלקים אחרים כדי למנוע פגיעה תפקודית נוספת.
זה היה רגע מכונן.
בגלל שכאשר אנו ממוקדים בהחזרת התפקוד
אחרי פציעה או ניתוח,
או נאבקים לשרוד מחלה,
זה משנה את התפיסה שלנו.
וזה הופך את התפקוד למטרה העיקרית
ואת הצורה - למשנית.
זה מכריח אותנו לחשוב כך.
אז למה זה כל כך קשה לנו כשחיינו אינם בסכנה?
עם הנגישות העצומה למדיה החברתית ולטכנולוגיה,
יש לכולנו גישה לכמויות עצומות וקבועות של מידע בריאותי.
אבל למרות כל המידע הזה בקצות אצבעותינו,
אנחנו נמצאים בנקודת משבר.
בגלל שהאמת היא שכבר איננו יודעים מהי באמת התנהגות בריאה.
"התנהגות בריאותית" היא לרוב לא התנהגות בריאה.
זוהי התנהגות מונעת-מראה המחופשת להתנהגות בריאותית.
ובתרבות שלנו,
נהיה מאוד קשה להבדיל ביניהם.
התנהגות בריאותית:
התנהגות להשגה, תחזוקה או שיקום של בריאות טובה,
מנטלית וגופנית, ולמניעת מחלות.
אז בהינתן הגדרה זו,
אם אנחנו מאמנים רק את חלקי הגוף שרוצים שייראו בדרך מסוימת,
האם איננו מונעים מעצמנו הרבה?
אימוני כושר, למשל, יכולים למנוע פציעות.
שתיית מים לרוויה, שינה למנוחה,
תרגול מודעות ומדיטציה להפחתת דחק.
או אינסוף הנתונים המדעיים
שרואים בתזונה דלק ותרופה לגוף
במקום סתם לספור קלוריות.
השמירה על בריאות ותפקוד טובים היא מסובכת ופרטנית.
עובדה שהגוף של כל אחד ואחת מגיב אחרת להתנהגות בריאה.
למשל, יש מידע מעולה שמראה
שהגוף שלנו לא מגיב בצורה דומה לאימון.
לכן, מטרות המראה והתפקוד שלנו
לרוב אפילו לא תואמות.
אז הפלא ופלא:
תפקוד גופני בריא נראה שונה אצל כל אחד ואחת.
ואם מסתכלים על ספורטאים בשיא הביצועים שלהם,
אפשר לראות הבדלים מהותיים בצורת הגוף.
זאת באמת מחשבה רדיקלית.
כי ברירת המחדל שלנו היא להניח לגבי הרגלי הבריאות של אנשים
והתפקוד הגופני שלהם על בסיס המראה החיצוני.
פשוט אי אפשר לשפוט תפקוד לפי מראה.
ואם זה כך, נראה שאנחנו טועים בגדול
כשמשתמשים במראה החיצוני כמדד לבריאות
למרות כל ההתניות שלנו.
תחשבו על זה לרגע.
התרבות אומרת שחשוב איך אנחנו נראים.
מה אם נגיד שחשוב איך אנחנו מרגישים
ומה שאנחנו יכולים לבצע בעזרת הגוף שלנו?
למה שזה יהיה לנו אכפת?
בגלל שבסופו של דבר,
המדע אומר לנו שטוב להתמקד בתפקוד.
כשמתמקדים בתפקוד, עולה הסבירות שנתנהג
בצורה בריאה, כמו להתאמן באופן מאוזן,
לאכול פירות וירקות, למרוח קרם הגנה,
לא לעשן, לבצע בדיקות תקופתיות.
אבל הכוונה שלנו עוד יותר חזקה מכל אלה.
כי כשמתמקדים בצורה,
כמטרה העיקרית,
זה עלול לחבל בהתנהגותנו הבריאותית.
למשל,
כשמתמקדים רק בתרגול שישפיע על ההופעה שלנו,
אנחנו נהנים פחות מהתרגול
וסביר יותר שנוותר.
אז המיקוד על התפקוד, שעליו דיברתי,
עוסק בהערכה עמוקה יותר.
בכבוד.
כבוד לגוף שלנו
כולל תשומת לב לצרכים התפקודיים שלו
אפילו אם זה לא עומד באידאל המראה החיצוני שלכם.
כספורטאית, כמדענית המפתחת תכניות עבור חיילים וספורטאים,
כמטפלת בהפרעות אכילה בבתי חולים,
ומייעצת לאנשים העוברים ניתוחי הרזייה,
למדתי שכולנו מתחבטים בצרכים התפקודיים האלה
בתפקודי-על או בחיי היום-יום.
תשאלו את עצמכם:
מה הגוף שלכם עושה עבורכם?
הוא עושה יותר ממה שאתם יודעים.
קחו את הזמן להעריך את הדברים שמתאימים לגוף שלכם.
תהיו פעילים והחלטיים לגבי תפקוד הגוף הרצוי לכם.
כל רגע הוא הזדמנות להתחיל מהנקודה בה אנו נמצאים
ולמטב את התפקוד שלנו.
תתחילו מכוונה נכונה.
המדע גם אומר שכאשר אנחנו מטפחים סביבה של הערכה וכבוד
לצורות גוף שונות
ומעודדים זה את זה לעסוק בהתנהגויות בריאותיות,
לא למטרות של מראה חיצוני,
מצב כולנו משתפר.
אז הפסיקו להתעלל בגוף.
לא מתפקידנו לשפוט.
אנחנו צריכים לשכנע את הדורות הצעירים
שהגוף האידיאלי הוא הגוף הבריא.
וזה שמשהו הפך לסטנדרט, לא אומר שהוא אידאלי.
הארכיטקטורה נאלצה לאמץ שינוי תפיסתי.
כך גם אנחנו.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)