Я збираюся поділитися з вами дечим,
про що я не говорила, напевно, більш ніж 10 років.
Тому я б хотіла,
щоб ви разом зі мною пройшли цей шлях.
Коли мені було 22 роки,
я прийшла додому з роботи, одягнула ошийник на свого собаку
і пішла, як завжди, пробігтися.
Я й гадки не мала, що в цю хвилину
моє життя зміниться назавжди.
Поки я готувала собаку для пробіжки,
якийсь чоловік закінчив випивати в барі,
взяв ключі від машини, сів у машину
і попрямував на південь
чи куди очі глядять.
Я бігла по вулиці,
і пам'ятаю тільки відчуття,
немовби в моїй голові вибухнула граната.
Ще пригадую, як поклала руки на землю,
і як кров текла
з моєї шиї
та рота.
Ось що сталося -
він поїхав на червоне світло і збив мене та мою собаку.
Пес опинився під автомобілем.
Я вилетіла поперед автомобіля,
а потім він проїхав по моїх ногах.
Моя ліва нога потрапила в колесо і мене
потягло за машиною.
Бампер машини вдарив моє горло
розрізавши його.
Усе закінчилося тупою травмою грудної клітини.
Аорта опинилася позаду серця.
Це головна артерія, і вона була пошкоджена,
тому моя кров булькала з вуст.
Йшла піна.
Ось такі жахливі речі трапилися зі мною.
Я не розуміла, що відбувається,
але втрутилися незнайомці,
які робили все, щоб моє серце рухалося, билося.
Я кажу рухалося тому, що воно тремтіло,
і люди намагалися примусити його битися.
Хтось здогадався встромити кулькову ручку мені в шию,
щоб відкрити дихальні шляхи, щоб я могла вдихнути хоч трохи повітря.
Моя легеня відмовила,
тому хтось зробив надріз і пришпилив там шпильку,
щоб зупинити ту катастрофу, яка могла статися.
Якимось чином я опинилася в лікарні.
Мене загорнули в лід,
а потім я впала в медикаментозну кому.
18 місяців опісля я прокинулася.
Я осліпла, не могла говорити,
і не могла ходити.
Важила 28 кілограмів.
У лікарні не мали поняття,
що робити з такими людьми як я.
Вони назвали мене Гомером.
Це вже інша історія, в яку я не буду вдаватись.
Мені зробили дуже багато операцій, щоб зібрати докупи мою шию,
а також кілька разів оперували серце.
Дещо спрацювало, дещо не допомогло.
У мене запхали багато титану,
і трупні кістки,
щоб ноги почали рухатися правильно.
Врешті-решт, мені зробили пластиковий ніс, фарфорові зуби
і купу всього іншого.
Нарешті я знову стала схожа на людину.
Все ж, іноді важко говорити про ці речі,
тож потерпіть ще трохи.
Я перенесла понад 50 операцій.
Але хто б то рахував?
Зрештою, лікарі вирішили,
що настав час мене виписати.
Їм потрібно було місце
для когось іншого - хто, як вони вважали, зможе повернутися
до нормального життя після біди, яка його спіткала.
Усі втратили віру в моє одужання.
По суті, вони повісили карту на стіну, кинули дротик,
і влучили у будинок престарілих у Колорадо.
Я знаю, ви зараз чухаєте потилицю:
"Будинок престарілих? Що ти будеш там робити?"
Але подумайте
про всі навички і таланти, які ми зараз маємо у цьому залі -
те ж саме мають мешканці будинку престарілих.
Так, серед тих літніх людей
було чимало талантів.
Вони мають одну перевагу над усіма нами -
мудрість,
адже вони прожили довге життя.
І тоді мені потрібна була ця мудрість.
Але уявіть собі, що вони подумали,
коли я з'явилася на порозі?
До того часу я набрала 1.8 кілограмів,
так що я важила 30 кілограмів.
Лиса,
одягнена у лікарняний одяг.
Хтось пожертвував для мене кросівки.
Я тримала в одній руці білу палицю,
а в іншій - цілу валізу медичних записів.
І тому пенсіонери зрозуміли,
що їм знадобиться екстрена нарада.
(Сміх)
Вони відійшли назад, перезирнулися
і сказали щось на кшталт: "Добре, що ми можемо для неї зробити?
Ця дитина потребує великої роботи".
Зрештою, вони почали
пристосовувати свої таланти і навички
до моїх потреб.
Але спершу їм треба було
оцінити, що мені потрібно було негайно.
Мені потрібно було навчитися
їсти як нормальна людина,
тому що довгий час я їла через трубку
в грудях і венах.
Отож мені довелося заново навчитися їсти.
І вони пройшли через це.
А тоді подумали:
"Ну що, їй потрібні меблі.
Вона спить у кутку кімнати."
Тому вони пішли до своїх шафок,
зібрали зайві меблі,
і дали мені горщики, каструлі, ковдри,
одним словом - все.
Наступний пункт -
зовнішній вигляд.
Полетіла геть моя лікарняна одежа,
а їй на зміну прийшов поліестер і квітковий ситець.
(Сміх)
Я вже не кажу про зачіски, які вони намагалися змусити мене носити,
як тільки в мене відросло волосся.
Але я все-таки відмовилася від блакитного волосся.
(Сміх)
Врешті-решт,
вони вирішили, що я маю навчитися говорити.
Адже ви не будете незалежною людиною,
якщо ви не можете ані розмовляти, ані бачити.
Тому вони подумали, що сліпота - це одне,
але навчити мене говорити вони повинні.
Таким чином Саллі, офіс-менеджер,
вчила мене говорити вдень.
Давалося нелегко, бо діти
хапають усе на льоту.
Вони вчаться підсвідомо.
А я була вже дорослою, і мені було незручно,
доводилося вчитися координувати
нове горло з язиком,
нові зуби з губами,
вдихати повітря і видихати слово.
Я поводилася як дворічна дитина
та відмовлялася працювати.
Але в чоловіків виникла краща ідея.
Вони вирішили зробити навчання забавою.
Вночі вони вчили мене лаятися.
(Сміх)
А потім нишком вчили
лаятися як моряк.
Тому уявіть собі,
якими були мої перші слова,
коли Саллі таки вдалося підняти мою впевненість в собі.
(Сміх)
Звідти все й почалося.
Колишній вчитель, який мав хворобу Альцгаймера,
взявся вчити мене писати.
Ця надмірність насправді виявилася корисною.
Тому слухайте, що було далі.
(Сміх)
Одним із моїх ключових завдань
було навчитися знову переходити вулицю,
але як незряча людина.
Тепер заплющіть очі.
І уявіть, що ви повинні перетнути вулицю.
Ви не знаєте, наскільки довга вулиця,
і не знаєте, чи йдете прямо.
Ви чуєте свист машин спереду і ззаду,
і пам'ятаєте про жахливий нещасний випадок,
який приніс вам цю біду.
Так з'явилися дві перешкоди, які мені довелося долати.
Перша - посттравматичний стресовий розлад.
Як тільки я підходила до рогу вулиці чи узбіччя,
я панікувала.
І друга –
я насправді намагалася з'ясувати, як переходити вулицю.
Тому одна мешканка будинку просто підійшла до мене,
відтягнула мене в бік, і сказала:
"Як ви надумаєте переходити, просто підніміть палицю.
Якщо по ній вдарять, не переходьте вулицю".
(Сміх)
Логічно.
Але після третього ціпка,
який пролетів по дорозі,
вони зрозуміли, що потрібні інші ресурси,
і зібрали кошти,
щоб я пішла в інститут Брайля
і там опанувала навичками
незрячої людини,
а також знайшла собі собаку-поводиря,
який докорінно змінив моє життя.
Я змогла повернутися до коледжу
завдяки тим літнім людям, які стільки вклали в мене,
а також завдяки собаці-поводирю і новим навичкам.
Через 10 років до мене повернувся зір.
Не з помаху чарівної палички.
Я пішла на три операції,
одна з яких була експериментальною.
Це була роботизована хірургія.
Мені видалили гематому із-за ока.
Найбільше зворушення, якого я зазнала,
це рух світу уперед,
інновації
та різні нові речі -
мобільні телефони, ноутбуки,
та інші новинки, яких я ніколи раніше не бачила.
У незрячих людей
зорова пам'ять слабшає,
а їй на зміну приходять відчуття,
звуки
і запахи.
Якось я сиділа у своїй кімнаті
і побачила, що у ній щось є.
Я подумала, що це монстр.
Обійшла його.
І подумала собі: "Я тільки доторкнуся до нього".
Доторкнулася і до мене дійшло:
"Боже мій, це ж кошик для білизни".
(Сміх)
Все зовсім по-іншому,
якщо ви зряча людина,
тому що ви сприймаєте все як належне.
Але незрячі люди
мають дотикову пам'ять про речі.
Я була неймовірно вражена, коли подивилася на свої руки
і побачила, що втратила 10 років життя.
Я чомусь думала, що час зупинився для мене,
але продовжував іти далі для моєї сім'ї та друзів.
Але подивившись на свої руки,
я зрозуміла, що час не зупинявся і для мене,
і що я мушу іти з ним в ногу,
тому так я і зробила.
Таких слів як взаємодопомога чи радикальна співпраця не існувало,
коли я потрапила в аварію.
Але їх суть правдива -
люди працювали з іншими людьми, щоб поставити мене на ноги,
щоб перенавчити мене.
Я не стояла би тут сьогодні,
якби не крайня радикальна співпраця тих людей.
Спасибі вам велике.
(Оплески)