Danas ću sa vama da podelim nešto
o čemu nisam govorila verovatno više od 10 godina.
Ostanite uz mene
dok vas vodim na ovo putovanje.
Kada sam imala 22 godine,
vratila sam se kući sa posla, stavila povodac svom psu
i otišla na moje uobičajeno trčanje.
U tom trenutku nisam imala pojma
da će mi se život zauvek izmeniti.
Dok sam pripremala svog psa za trčanje,
jedan čovek je završavao svoje piće u jednom baru,
pokupio je svoje ključeve od automobila, ušao u automobil
i zaputio se južno,
ili gde god da je krenuo.
Trčala sam preko ulice,
i jedina stvar koje se zapravo sećam
je osećaj kao da mi je granata eksplodirala u glavi.
Sećam se spuštanja šaka na zemlju,
i osećanja moje životne krvi
kako napušta moj vrat
i moja usta.
Ono što se desilo
je da je on prošao na crveno svetlo i zgazio mene i mog psa.
Ona je završila ispod automobila.
Ja sam izletela ispred automobila,
a onda mi je on pregazio noge.
Moju levu nogu je uhvatio točak i
vrteo je okolo.
Branik automobila je udario u moje grlo i
isekao ga.
Završila sam sa ugnječenjem grudnog koša.
Vaša aorta izlazi sa zadnje strane vašeg srca.
To je vaša glavna arterija i bila je prekinuta,
tako da mi je krv krkljala kroz usta.
Penila je
i meni su se događale strašne stvari.
Nisam imala pojma šta se dešava,
ali neznanci su se umešali,
koji su održali pomeranja i otkucaje mog srca.
Kažem, pomeranja, zato što je zapravo slabašno drhtalo
a oni su pokušali da ga nateraju da ponovo počne da kuca.
Neko se setio da mi zabije hemijsku olovku u grlo
da otvori disajne puteve da bi nešto vazduha prodrlo u njih.
Jedno plućno krilo je kolabiralo,
pa me je neko rasekao i zabio olovku i u njega
da bi sprečio odvijanje tog katastrofalnog događaja.
Nekako sam završila u bolnici.
Bila sam umotana u led
i konačno stavljena u komu izazvanu lekovima.
Probudila sam se 18 meseci kasnije.
Bila sam slepa, nisam mogla da govorim
i nisam mogla da hodam.
Imala sam 29 kilograma.
Bolnice zaista nemaju pojma
šta da rade sa takvim ljudima.
Zapravo, poceli su da me zovu Gomer.
To je druga priča u koju neću čak ni da zalazim.
Imala sam tako mnogo operacija da bi mi sastavili vrat,
popravili srce nekoliko puta,
Neke stvari su davale rezultate, druge nisu.
Mnogo su titanijuma stavili u mene,
kosti sa leševa,
da bi pokušali da osposobe moja stopala za normalne pokrete.
Završila sam sa plastičnim nosem, porculanskim zubima
i mnogim drugim stvarima.
Ipak sam na kraju opet počela da ličim na ljudsko biće.
Međutim, ponekada je teško govoriti o ovim stvarima
i zato ostanite sa mnom.
Imala sam više od 50 operacija.
Ali ko broji?
Na kraju je bolnica odlučila
da je vreme da odem.
Trebalo je osloboditi mesto
za nekog drugog za koga su verovali da se može povratiti
iz čega god da je prolazio.
Svi su izgubili nadu u moju veru u oporavak.
U osnovi su postavili mapu na zid, bacili strelicu
i ona se zabola na domu za stare, ovde u Koloradu.
Znam da sada češete glave:
"Dom za stare? Šta ćeš tamo da radiš"?
Ali ako pomislite na sve
veštine i talente koji su upravo sada u ovoj prostoriji,
to je ono što dom za stare ima.
Tamo je bilo svih tih veština i talenata
koje su stariji imali.
Jedina prednost koju su imali u odnosu na većinu vas
je mudrost,
jer su imali dug život.
U tom trenutku mog života, ta mudrost mi je bila neophodna.
Međutim, zamislite kako je bilo njima
kada sam se pojavila na njihovom pragu?
Do tog trenutka sam dodala 2 kilograma,
tako da sam imala 31 kilogram.
Bila sam ćelava.
Nosila sam bolnički ogrtač.
Neko je za mene donirao teniske cipele.
U jednoj ruci sam imala beli štap
a u drugoj kofer pun medicinskih zapisa.
I tako su stariji sugrađani shvatili
da im je potreban hitan sastanak.
(Smeh)
Tako su se povukli i gledali jedni u druge
i pitali se: "U redu, koje veštine imamo u ovoj sobi?
Ovom detetu je potrebno puno rada."
Konačno su počeli
da upoređuju svoje talente i veštine
sa svim mojim potrebama.
Međutim, jedna od prvih stvari koje su trebali da urade
jeste da procene šta mi je odmah bilo neophodno.
Trebala sam da otkrijem
kako da jedem kao normalno ljudsko biće,
pošto sam jela kroz cevčicu u mojim grudima
i kroz moje vene.
Ponovo sam morala da prođem kroz pokušaje obedovanja.
I oni su prošli kroz taj proces.
A onda su morali da shvate:
"Pa njoj je neophodan nameštaj.
Ona spava u uglu ovog stana."
Otišli su do njihovih ormara
i svi su sakupili višak svog nameštaja --
dali su mi šerpe i tiganje, ćebad,
sve.
Sledeća stvar koja mi je trebala
je bila promena izgleda.
Tako su zeleni ogrtači odleteli napolje,
a zamenili su ih poliester i cvetni dezeni.
(Smeh)
Nećemo ni da govorimo o frizurama na koje su pokušali da me primoraju,
jednom kada mi je kosa ponovo izrasla.
Ali jesam rekla ne plavoj kosi.
(Smeh)
Na kraju se desilo
da su odlučili da treba da naučim kako da govorim.
Ne možete biti nezavisna osoba
ako ne možete da govorite i da vidite.
Shvatili su da je nemogućnost vida jedna stvar
ali trebali su da me nauče da govorim.
Dok me je Sali, službenica,
učila da govorim tokom dana --
što je teško, jer kada ste dete,
stvari uzimate zdravo za gotovo.
Nesvesno učite stvari.
Ali za mene, bila sam odrasla i to je bilo sramotno,
a morala sam da naučim kako da koordinišem
moje novo grlo sa jezikom
i mojim novim zubima i usnama
i kako da uhvatim vazduh i izbacim reč.
Ponašala sam se kao dvogodišnjakinja
i odbijala da radim.
Ali muškarci su imali bolju ideju.
Hteli su da to učine zabavnim za mene.
Noćima su me učili ukrštenice sa psovkama,
(Smeh)
a onda, tajno,
kako da psujem kao mornar.
Ostaviću vašoj mašti
koje su bile moje prve reči
kada mi je Seli konačno povratila samopouzdanje.
(Smeh)
Odatle sam napredovala.
Nekadašnja učiteljica, koja je igrom slučaja imala Alchajmera,
preuzela je zadatak da me nauči da pišem.
Suvišnost je zapravo bila dobra za mene.
Nastavićemo da idemo dalje.
(Smeh)
Jedno od najznačajnijih vremena za mene
bilo je kada sam ponovo učila kako da pređem ulicu,
kao slepa osoba.
Zatvorite vaše oči.
Sada zamislite da morate da pređete ulicu.
Ne znate koliko je ta ulica daleko,
ne znate da li se krećete po pravoj liniji
i čujete automobile kako zuje napred nazad,
a imali ste užasnu nesreću
koja vas je i stavila u tu situaciju.
Postojale su dakle dve prepreke sa kojima sam morala da se izborim.
Jedna od njih je bio post-traumatski stres.
Svaki put kada bih se približila uglu ili ivičnjaku,
paničila sam.
Druga prepreka je bio
pokušaj da shvatim kako da zapravo pređem tu ulicu.
Tako je jedna od starica došla do mene,
gurnula me do ugla i rekla:
"Kada misliš da je vreme da kreneš, samo proturi štap ispred.
Ako bude udaren, ne prelazi ulicu."
(Smeh)
Imalo je smisla.
Ali do trećeg štapa
koji je fijuknuo preko puta,
shvatili su da su morali da udruže resurse
i sakupili su dovoljno sredstava
da bih mogla da odem na Brajev Institut
i da zapravo usvojim veštine
da budem slepa osoba,
i takođe da dobijem psa vodiča
koji je transformisao moj život.
Mogla sam da se vratim na koledž,
zbog seniora koji su investirali u mene,
i takođe zbog psa vodiča i seta veština koje sam bila usvojila.
10 godina kasnije, povratila sam svoj vid.
Ne magijom.
Odlučila sam se za tri operacije,
a jedna od njih je bila eksperimentalna.
To je zapravo bila robotizovana operacija.
Uklonili su hematom koji je bio iza mog oka.
Najveća promena za mene
bila je ta što je svet napredovao,
što je bilo inovacija
i svakojakih novih stvari --
mobilnih telefona, laptopova,
i stvari koje nikada ranije nisam videla.
Kao slepa osoba,
vaša vizuelna memorija bledi
i biva zamenjena time kako se osećate u vezi sa stvarima
i kako stvari zvuče
i kako mirišu.
Jednog dana sam bila u svojoj sobi
i videla sam ovu stvar u mojoj sobi
i pomislila da je to čudovište.
I tako sam hodala oko njega.
Pomislila sam: "Samo ću da ga dodirnem".
I dodirnula sam ga i sinulo mi je:
"O moj Bože, pa to je korpa za veš".
(Smeh)
Sve je drugačije
kada ste osoba obdarena vidom
zato što to uzimate zdravo za gotovo.
Međutim, kada ste slepi,
imate taktilna sećanja za stvari.
Najveća promena za mene je bila kada sam pogledala svoje šake
i videla da sam izgubila 10 godina svog života.
Iz nekog razloga sam mislila da je vreme stajalo
a kretalo se za porodicu i prijatelje.
Međutim, kada sam pogledala na dole,
shvatila sam da je vreme promarširalo pored mene, takođe
i da sam trebala da ga sustignem,
pa sam se bacila na posao.
Mi nismo imali reči poput kraudsorsinga i radikalne saradnje
kada sam doživela nesreću.
Međutim, koncept se pokazao istinitim --
ljudi koji rade sa ljudima da bi me ponovo izgradili;
ljudi koji rade sa ljudima da bi me ponovo obrazovali.
Danas ne bih stajala ovde
da nije bilo ekstremne radikalne saradnje.
Hvala vam puno.
(Aplauz)