Nagyon szépen köszönöm!
Újságíró vagyok.
Különböző életpályájú emberekkel beszélgetek
a világ minden részéről.
Ma szeretném elmesélni nektek,
miért döntöttem úgy, hogy ezt szeretném csinálni,
és mit tanultam belőle.
A történetem a dél-amerikai Venezuelában, Caracasban kezdődik, ahol felnőttem.
Ez a hely számomra mindig is csodás és varázslatos volt,
és örökké az is marad.
A szüleim már gyerekkoromtól kezdve arra törekedtek,
hogy egy szélesebb világképet kapjak.
Emlékszem, hétéves lehettem,
amikor édesapám így jött oda hozzám:
''Mariana! Egy olyan helyre utaztok majd a húgoddal –
aki akkor hatéves volt –,
ahol senki nem tud spanyolul.
Szeretném, hogy más kultúrákat is megismerjetek.''
És csak mondta és mondta, miért érdemes egy teljes nyarat
ebben az egyesült államokbeli nyári táborban töltenünk.
Közben elejtett egy rövid mondatot,
melynek akkor nem tulajdonítottam nagy jelentőséget:
''Soha nem tudhatod, mit hoz a jövő."
Eközben a kis hétéves fejemmel azt hittem,
hogy biztos Miamiba megyünk táborozni.
(Nevetés)
Sőt, lehet, hogy még ennél is jobb lesz:
még északabbra, Orlandóba fogunk menni,
Miki egér hazájába!
(Nevetés)
Nagyon izgatott lettem.
Azonban édesapámnak egy kicsit más terve volt.
Caracasból Brainerdbe, Minnesota államba küldött minket!
(Nevetés)
Miki egér nem ott élt,
(Nevetés)
és mobiltelefon, Snapchat és Instagram híján
nem is találtam a helyről semmilyen információt.
Odaértünk,
és az első dolog, amire felfigyeltem,
hogy az ottani gyerekek haja szőkés árnyalatú volt,
és a legtöbbjüknek kék volt a szeme.
Mi pedig így néztünk ki.
Az első este a táborvezető összehívott minket a tábortűznél,
és azt mondta:
''Gyerekek! Nagyon nemzetközire sikeredett ez évben a táborunk:
Fogadjátok szeretettel az Atencio lányokat Venezuelából!"
(Nevetés)
A többiek úgy néztek ránk, mintha egy másik bolygóról jöttünk volna.
Olyanokat kérdeztek:
"Tudjátok, mi az a hamburger?''
vagy "Szamáron vagy kenuval mentek iskolába?"
(Nevetés)
Tört angolságommal próbáltam válaszolni,
de ők csak nevettek.
Tudom, hogy nem gonoszságból tették:
csak próbálták megérteni, hogy kik vagyunk,
és elhelyezni bennünket az ő világukon belül.
Lehettünk olyanok, mint ők,
vagy éppen kalandregényhősök,
például az Aladdin vagy a Dzsungel könyve szereplői.
Ami biztos, hogy a külsőnk nem hasonlított,
nem beszéltük a nyelvüket sem,
tehát különbözőek voltunk.
Hétéves korban ez fáj.
De nekem a kishúgomra kellett vigyáznom,
aki a tábor minden napján sírva fakadt.
Úgy döntöttem, hogy pozitívan állok a helyzethez,
és minden fellelhetőt megtanulok az amerikai életstílusról.
Később ''táborkísérlet'' címen nyolc évig jártunk olyan városokban,
melyekről a legtőbb amerikai még csak nem is hallott.
Legjobban azokra a pillanatokra emlékszem,
amikor végre valakivel egy hullámhosszra kerültem.
Barátra találni különleges ajándék volt.
Mindenki azt szeretné, ha értékelnék és elfogadnák,
és azt hisszük, ennek spontán kell történnie.
Pedig nem!
Amikor más vagy, mint a többiek, tenned kell azért, hogy elfogadjanak.
Segítőkésznek, viccesnek, okosnak és minden másnak is lenned kell,
hogy bekerülhess az áhított társaságba.
Később, amikor középiskolás lettem, édesapám továbbcsiszolta a tervét:
Caracasból Connecticut államba, Wallingfordba küldött,
hogy ott végezzem el az utolsó középiskolai évemet.
Jól emlékszem,
ahogy a repülőn az igazi amerikai középiskola élményéről álmodtam,
iskolai szekrénnyel együtt.
"Tökéletes lesz!
Olyan, mint a kedvenc tv-műsoromban, a "Saved by the bell''-ben!"
(Nevetés)
Ahogy odaértem, máris szóltak, hogy a leendő szobatársam már nagyon vár.
Kinyitottam az ajtót,
és ő ott ült az ágyon
fejkendőben.
Fatimának hívták, muzulmán lány volt Bahrainból.
Nem egy ilyen lányra számítottam.
Valószínűleg látta a csalódottságomat, amikor ránéztem,
mert nem rejtettem véka alá.
Tinédzserként még jobban be akartam illeszkedni.
Népszerű akartam lenni,
esetleg találni egy udvarlót a bálra,
és úgy éreztem,
Fatima az utamban áll szégyenlősségével és szigorú ruházkodási szabályaival.
Nem vettem észre, hogy ugyanúgy viselkedtem vele,
mint ahogy azok a gyerekek velem a táborban,
középiskolás kiadásban, hiszen ugyanúgy megkérdeztem tőle:
''Te tudod, mi az a hamburger?''
Elvesztem a saját önzőségemben,
és nem tudtam a helyzetébe képzelni magam.
Az igazat megvallva csak egy pár hónapot töltöttünk együtt,
mert később a diákok helyett egy nevelővel kellett laknia.
Emlékszem, ahogy azt gondoltam:
''Á, nem lesz semmi baja! Egyszerűen csak különbözik tőlünk.''
Amikor valakit különbözőnek bélyegzünk meg,
azzal kivetkőztetjük őt emberi mivoltából.
Ő más, mint mi.
És ő nem a mi problémánk, kár is áldozni rá az időnkből.
Viszont valójában pont ez a kívülállóság a problémáink eredete.
Hogyan ismerhetjük fel a vakfoltjainkat?
Ehhez először azt kell megértenünk,
hogy bennünket mi tesz mássá,
majd el kell fogadnunk ezeket a jellemvonásainkat.
Csak ezután sikerülhet értékelni a körülöttünk lévők másságát.
Emlékszem, nálam ez mikor jött el.
Néhány hónappal később történt.
Már volt udvarlóm a bálra,
már volt baráti köröm,
és már szinte teljesen elfelejtkeztem Fatimáról.
Egy nap jelentkeztünk egy adománygyűjtő tehetségkutató műsorba,
ahol műsorszámokat bocsájtottak árverésre.
Úgy tűnt, mindenkinek volt egyedi felajánlása.
Néhányan hegedültek,
mások színházi monológot adtak elő.
Emlékszem, nagyon töprengtem:
"Mi nem csinálunk ilyeneket odahaza!"
De elhatároztam,
hogy én is kitalálok valamit.
Eljött a tehetségkutató műsor napja.
Felléptem a színpadra a kis magnómmal,
letettem magam mellé, elindítottam a zenét,
és megszólalt a kedvenc előadóm, Shakira dala:
(Énekel) "Whenever, wherever, we're meant to be together",
és bemutatkoztam: "Mariana vagyok, és a táncórámat ajánlom fel az árverésre!"
Szinte az egész iskola ajánlatot tett.
A táncórám igazán felemelő volt
az aznapi tizedik hegedűdarab után.
A szobámba menet nem éreztem magam másnak.
Különlegesnek éreztem magam.
Ekkor jutott eszembe Fatima,
akit nem sikerült különlegesnek látnom az első találkozásunkkor.
A Közel-Keletről jött, ahogyan Shakira családja is.
Valószínűleg tudott volna tanítani egy-két dolgot a hastáncról is,
ha nyitott lettem volna rá.
Most pedig szeretném, ha elővennétek a cetlit,
melyet az előadás elején kaptatok, s melyre leírtátok,
benneteket mi tesz különlegessé,
és szeretném, ha ránéznétek.
Ha a tévé előtt ültök, vegyetek elő egy papírt,
és jegyezzétek le, titeket mi tesz mássá.
Lehet, hogy a leírtak tartózkodóvá tesznek,
kicsit szégyenlitek, vagy épp büszkének érzitek magatokat tőlük,
de mindenképpen el kell fogadjátok jellemzőiteket.
Ne feledjétek, ez az első lépés mások különbözőségeinek értékelése felé.
Amikor hazamentem Venezuelába,
elkezdtem megérteni, hogy a tapasztalataim mennyire megváltoztattak.
Az, hogy több nyelven tudtam beszélni,
és el tudtam igazodni a különböző helyek és emberek között,
különleges érzékenységgel ruházott fel.
Végre elkezdtem megérteni,
mennyire fontos átérezni mások helyzetét.
Ez az egyik legfontosabb oka annak, hogy az újságírás mellett döntöttem.
Főleg, mert a világ egyik megbélyegzett részéből származom: a hátsó udvarból.
Illegális bevándorlóknak, harmadik világbelinek, másnak neveznek minket.
Szerettem volna tenni valamit, hogy ez megváltozzon.
Ez pont abban az időszakban történt,
amikor a venezuelai kormány beszüntette
az ország legnagyobb tv-csatornájának működését.
A cenzúra egyre nagyobb méretet öltött.
Édesapám odajött hozzám és megkérdezte:
"Hogyan is tudnál itt újságíróvá válni?
El kell menned innen!"
Hirtelen mindent tisztán láttam.
Mindig is erre készített fel.
Ezt tartogatta számomra a jövő.
2008-ban összepakoltam, és az Egyesült Államokba jöttem,
ezúttal egyirányú jeggyel a zsebemben.
Fájdalommal vettem tudomásul, hogy 24 évesen
egyfajta menekült, bevándorló lettem, újra különböztem;
de most végérvényesen.
Sikerült ösztöndíjjal újságírást tanulnom,
és emlékszem az első megbízásomra:
Barack Obama elnök történelmi megválasztásáról tudósítottam.
Szerencsésnek éreztem magam, nagyon bizakodó voltam.
"Igen! Ez az! – gondoltam. –
Én a már nem rasszista Amerikába érkeztem,
ahol az »én« és az »ők« fogalma összemosódni látszik,
és talán még az én életemben teljesen el is fog tűnni."
Mekkorát tévedtem, ugye?
Obama elnöksége miért nem enyhítette országunkban a faji feszültségeket?
Miért érzik ennyien fenyegetve magukat
a bevándorlók, az LMBTQ közösség és más kisebbségek által,
amikor ők csak próbálják megtalálni a helyüket
az Egyesült Államokban, mely mindannyiunké kellene legyen?
Akkor még nem ismertem a válaszokat,
de 2016. november 8-án,
amikor Donald Trump lett az elnökünk, megértettem,
hogy választópolgárok nagy része szemében ők voltak "a mások".
Néhányuk szerint elhalásszák előlük a munkát,
mások idegen nyelvet beszélő, potenciális terroristákat látnak bennük.
Eközben a kisebbségi csoportok szemében
ez gyakran gyűlöletnek, intoleranciának és szűklátókörűségnek tűnik.
Mintha egy buborékban ragadtunk volna, amit senki nem akar kipukkasztani.
Ennek egyedüli módja, a kivezető út az, hogy felismerjük:
a különbözőség eltérő gondolkozásmóddal is jár.
A tisztelet kimutatásához bátorságra van szükség.
Voltaire szavaival élve:
„Nem értek egyet azzal, amit mondasz,
de életem végéig harcolni fogok azért, hogy mondhasd.”
Ha nem vagyunk képesek meglátni a másikban a jót,
a párbeszéd ellehetetlenedik.
Párbeszéd nélkül folyamatosan elkövetjük ugyanazokat a hibákat,
hiszen nem tanulunk meg semmi újat!
2016-ban az NBC News-nak tudósíthattam a választásokról.
Ennél a mainstream hálózatnál ez volt az első nagy megbízásom.
A spanyol tévétől kerültem át hozzájuk,
és szerettem volna valami újszerűt alkotni.
A választási eredményhirdetést iratokkal nem rendelkező családokkal néztem végig.
Keveseknek jutott eszébe megosztani ezt a pillanatot azokkal,
akik nem voltak állampolgárok,
és akiknek mégis a legtöbb vesztenivalója volt akkor.
Amikor Donalt Trump győzelme nyilvánvalóvá vált,
egy Angelina nevű nyolcéves kislány könnyek közt futott oda hozzám.
Zokogva kérdezte tőlem, vajon deportálni fogják-e az édesanyját.
Átöleltem és annyit feleltem: "Minden rendben lesz!"
Azonban valójában fogalmam sem volt erről.
Ez a kép, amit akkor éjjel készítettük, örökre beleivódott a szívembe.
Ez a kislány körülbelül annyi idős volt, mint én,
amikor a brainerdi táborba mentem.
Ő már tudta, milyen másnak lenni.
Az iskolából hazafelé minden nap attól retteg,
hogy bármikor elvihetik az édesanyját.
Hogyan képzelhetnénk magunkat Angelina helyzetébe?
Hogyan értethetnénk meg vele, hogy ő különleges,
és nem méltatlan arra, hogy a családját együtt tudhassa?
Azzal, hogy a kamerámon keresztül bemutattam őt és más hasonló családokat,
az a célom, hogy a nézők emberi lényekként,
és ne illegális idegenekként tekintsenek rájuk.
Igen, törvényt szegtek, amiért bírságot kellene fizetniük,
de emellett mindent hátrahagytak ezért az országért,
ahogyan előttük sok más bevándorló.
Azt már elmeséltem, hogyan kezdődött a személyes fejlődésemhez vezető útam.
Azt is szeretném megosztani,
hogy az utam mely akadályát vettem a legnehezebben.
Ez az akadály rettenetesen megrázott:
2014. április 10-e volt.
Épp a stúdióba tartottam, amikor a szüleim hívtak telefonon:
''Levegőn vagy?'' – kérdezték.
Rögtön tudtam, hogy valami baj van.
"Mi történt?" – kérdeztem.
"A húgodról van szó. Autóbalesetet szenvedett."
Úgy éreztem, mindjárt megáll a szívem.
Szorítottam a kormányt, és csak visszhangzott a fejemben:
"Nem valószínű, hogy valaha járni fog."
Azt mondják, hogy az élet megváltozhat egy másodperc töredéke alatt is.
Akkor ott az enyémmel ez történt.
A mindig sikeres jobbik felem, a húgom,
aki csak egy évvel fiatalabb nálam,
nem tudja mozgatni a lábait,
nem tud felülni vagy magától felöltözni.
És ez nem egy nyári táborban történt, ahol mindezt jobbá varázsolhattam.
Rémisztő volt.
A következő két évben 15 műtéten esett át,
és ez idő alatt szinte végig kerekesszékben ült.
De nem is ez volt a legrosszabb.
A legrosszabb dolog annyira fáj, hogy a mai napig nehéz szavakba öntenem:
Ahogy az emberek ránéztek,
ahogy kettőnkre néztek:
Másképp!
Az emberek már nem a sikeres ügyvédet látták a húgomban,
s nem vették észre benne az éles elméjű,
kedves szívű Y generációs lányt.
Bárhová mentünk,
az emberek egy szegény, kerekesszékes lányt láttak.
Nem tudtak e mögé látni.
Hősies küzdelmének köszönhetően szerencsére elmondhatom,
hogy a húgom ma újra jár, és minden várakozást felülmúlva felépült.
(Taps)
Köszönöm!
E traumatikus megpróbáltatás közepette megtanultam,
hogy létezik olyan "másság", ami egyszerűen csapás,
amiben nehéz pozitívumot találni.
Nem vált a testvérem hasznára, ami vele történt,
de a húgom megtanított arra, hogy nem engedhetjük,
hogy a különbözőségeink határozzanak meg minket.
Önmagunk maradni az emberek véleményétől függetlenül
az összes közül legkeményebb feladat, de mindeközben a legszebb is.
Mindannyian testben érkezünk erre a világra.
A fizikai vagy idegrendszeri nehézségekkel rendelkezők,
a környezetük által kiközösített közösségek,
bevándorlók, fiúk, lányok, a lányként öltözködni vágyó fiúk,
az arcukat kendővel elfedő nők,
nők, akik szexuális erőszak áldozatai,
a tiltakozásuk jeléül letérdelő sportolók,
feketék, fehérek, ázsiaiak, az amerikai őslakosok,
a testvérem, te vagy én;
mindannyian egyet akarunk:
álmodni és megvalósítani.
De néha a társadalom és mi is bemagyarázzuk magunknak,
hogy nem illünk bele a gépezetbe.
Nos, ha végiggondoljuk a történetemet,
azt, hogy máshol születtem,
a középiskolai hastáncot,
a szokatlan tv-riportokat;
pont az tett sikeressé és különlegessé,
amiben más voltam.
Beutaztam a világot,
s rengeteg különböző életpályájú embert ismertem meg.
Tudjátok, mit tanultam meg mindebből?
Az egyetlen közös jellemzőnk az,
hogy mindannyian emberi lények vagyunk.
Ezért álljatok ki, és védjétek meg a saját fajotokat, az embert!
Tegyetek érte!
Mindenek előtt és felett, legyünk humanisták!
Végül szeretném, ha elraknátok azt a darab papírt,
melyre felírtátok a különlegességeiteket.
Szeretném, ha ezeket minden nap megünnepelnétek,
és a háztetőről kürtölnétek szét a világnak.
Kíváncsiskodjatok, engedjetek teret olyan kérdéseknek, mint:
"Mi van a többiek papírján?"
"Őket miben különböznek?"
Ünnepeljük a minket különlegessé tevő tökéletlenségeinket!
Remélem, hogy ez segít nektek megérteni, hogy senki sem lehet "normális".
Mindannyian mások,
mindannyian furcsák és különbözőek vagyunk,
és ez formál minket varázslatosan emberekké.
Köszönöm szépen!
(Taps)