Kui sa üritad millegi eest maksta paberi tükikesega,
võid sa joosta probleemidesse.
Muidugi, kui see paberi tükike ei ole 100 dollarine rahatäht.
Aga mis on see, mis teeb selle rahatähe nii palju rohkem huvitavaks ja väärtuslikuks
kui teised paberitükikesed?
Kõike arvestades ei ole palju mida sa sellega teha saad.
Sa ei saa seda süüa.
Sa ei saa sellega asju ehitada.
Ja selle põletamine on tegelikult kuritegu.
Mis on siis nii suur probleem?
Ilmselt sa tead juba vastust.
100 dollarist rahatähte prindib riik
ja on seatud kui ametliku valuutana
samal ajal kui teised paberi tükid ei ole.
Kuid just see muudab nad seaduslikuks.
Mis teeb 100 dollarise rahatähe väärtuslikus
on see, kui palju või vähe neid ringluses on.
Läbi ajaloo, enamus valuutasid, kaasaarvates USA dollar,
oli seotud väärtuslike tarbeesemetega
ja ringluses oleva raha hulk
sõltus riigi kulla ja hõbeda reservidest.
Aga pärast, kui USA lammutas selle süsteemi 1971. aastal
dollarist sai Fiat-raha,
mis tähendab, et see ei ole ühendatud ühegi esemega
aga sõltub puhtalt riigi poliitikast
et teada kui palju raha printida.
Milline osa riigist seda poliitikat otsustab?
Täidesaatev võim, seadusandlik või kohtunik?
Üllatav vastus on: ükski ülaltoodust!
Tegelikult on rahapoliitika paika pandud sõltumatu föderaalreservi süsteemi poolt
teadud kui Fed
mis koosneb 12 piirkondlikust pangast riigi suuremates linnades.
Selle juhatajate nõukogu,
mille määrab president ja kinnitab senat,
annab aru kongressile,
ja kogu Fedi kasum läheb USA riigikassase.
Kuid selleks, et FED-i ei mõjutataks
päevast päeva olevad poliitika keerukused,
see ei ole otsese kontrolli all mis tahes valitsusharu poolt.
Miks Fed lihtsalt ei otsusta et printida lõpmatu sada dollarit,
et teha kõiki õnnelikuks ja rikkaks?
Kuna, siis ei oleks need rahatähed väärt midagi.
Mõelge valuuta eesmärgile,
mida tuleb vahetada kaupade ja teenuste jaoks.
Kui ringluses oleva raha kogusumma
suureneb kiiremini kui koguväärtus kaupade ja teenuste majanduses,
siis saab iga üksik tükk
osta väiksema osa nendest asjadest kui varem.
Seda nimetatakse inflatsiooniks.
Teiselt poolt,
kui raha kogus jääb samaks,
ja toodetakse rohkem kaupu ja teenuseid,
iga dollari väärtus tõuseks
deflatsioonina tuntud protsessis.
Mis siis hullem on?
Liiga palju inflatsiooni
tähendab, et täna teie rahakotis olev raha on homme vähem väärt,
tekitades soovi seda kohe ära kulutada.
Kuigi see stimuleeriks ettevõtlust, see soodustaks ka ületarbimist,
või kaupade kogumine, nagu toit ja kütus,
mis tõstab nende hindu
ja põhjustab tarbijate puudust ja veelgi rohkem inflatsiooni.
Kuid deflatsioon muudaks inimesi oma rahast kinni hoidama,
ja tarbijate kulutuste vähenemine
vähendaks ärikasumit,
mis toob kaasa suurema tööpuuduse ja kulutuste edasise vähendamise,
põhjustades majanduse jätkuvat kahanemist.
Nii et enamik majandusteadlasi usub seda, et liiga palju kummagi on ohtlik,
väike, ühtlane inflatsioon on vajalik majanduskasvu ergutamiseks.
Fed kasutab tohutus koguses majanduslikke andmeid,
et määrata kui palju valuutat peaks olema ringluses,
sealhulgas varasemad inflatsioonimäärad,
rahvusvahelised suundumused, töötuse määr.
Nagu kuldnokkade loos,
peavad nad saama numbrid täpselt õigeks
kasvu stimuleerimiseks ja hoida inimesi tööl,
inflatsiooni laskmata häirivale tasemele.
Fed mitte ainult ei määra
kui palju see paber rahakotis on väärt
aga ka teie võimalused töökoha saamiseks või säilitamiseks
kus sa seda teenid.