Cred că cele mai interesante monumente
sunt fie cele care dispar,
își pun întrebări,
sau complică unele din poveștile
în care credem.
(sirenă de ambulanță)
Propun de ceva timp
o abordare a anti-monumentului,
una care le permite oamenilor
să se reprezinte pe ei.
M-am îmbolnăvit de COVID în martie aici în New York.
Mi-a fost destul de rău, eu am astm.
Să nu poți respira te face să te simți neputincios.
Cred că multe din cazurile de care am auzit
erau despre membri ai familiei
care erau internați
și nu-i puteai însoți
iar după două săptămâni au murit
și nu puteai merge nici la înmormântare.
Eu sunt mexican și noi ne gândim constant la moarte
la toate tradițiile, paharele închinate
și lucrurile pe care la facem pentru a ne împăca cu pierderea
care sunt esențiale
pentru supraviețuirea comunității noastre.
Toate astea au fost interzise.
Muzeul Brooklyn lucrează să fie o punte de legătură
între proiectul artistic și comunitățile din New York
pentru ca oamenii să poată comemora
piederea celor apropiați.
Nu se prea vorbește despre moarte în cultura chineză.
(Cartierul Chinezesc)
Este văzută ca un semn rău
care ar putea să aducă alte decese sau ghinion.
Teama există de dinainte de pandemie.
Cred că din cauza pandemiei oamenii sunt prea speriați
să vorbească despre moarte.
Mătușa mea s-a stins în martie.
Ea era totul pentru noi.
Ne-a fost greu să înțelegem și să acceptăm
că mătușa a murit când tocmai ne văzusem
de Anul Nou chinezesc cu puțin timp înainte.
Un obicei la înmormântările chinezilor
este să arzi bilete funerare.
Oamenii fac sculpturi din papier mâché
care reprezintă bunuri materiale.
Spre exemplu, o casă, o mașină, un iPhone.
Dar nu ni s-a permis,
n-am putut să ne strângem ca să ne amintim împreună
și să ne consolăm alături de cei apropiați
ca să trecem peste
fără să simțim tristețea atât de puternic.
Eu și studioul meu am decis să facem o lucrare
care să le permită oamenilor
să se strângă si să vadă un eveniment live.
A fost important să fie live
ca cineva din alt fus orar să se poată loga
și să participe alături de cei dragi.
Fisura din Clepsidră este un braț robotic controlat
de un software special conceput.
Ne trimiți o fotografie a cuiva drag, o rudă sau un prieten
prin site-ul acrackinthehourglass.net.
Fotografia este analizată și este reprodusă încet
folosind nisip dintr-o clepsidră.
Pe măsură ce imaginea apare,
două camere transmit procesul live.
Astfel, când participi,
poți invita prietenii să se logheze și să urmărească.
Lucrarea este rezultatul colaborarării
celor care lucrează în studioul meu,
Ideea vine din discuțiile lor
și din dorința de a face ceva
ca să nu ne mai simțim atât de izolați.
Când intri în holul Muzeului Brooklyn
și vezi toate acele chipuri
observi schimburi de priviri
peste tot prin cameră.
Majoritatea portretelor se uită direct la tine.
Cei mai mulți aleg fotografii
în care persoana nu este distantă, sau își ferește privirea
ci se uită direct la cameră.
La un moment dat imaginea se înclină lent
și gravitația face nisipul să cadă
șterge portretul
și recuperează nisipul care va fi refolosit
pentru alte portrete.
Toate portretele, sute până acum, sunt făcute
cu același nisip.
Aspectul ăsta este important pentru mine
pentru că sugerează solidaritate universală
și conexiune umană.
Când mă simt optimist
mă gândesc că există empatie
și că oamenii înțeleg
că i s-ar putea întâmpla oricui de oriunde
ceea ce ne aduce împreună
și ne face să înțelegem ceva invizibil.
Lucrurile efemere te pot ajuta să-ți amintești.