Cred că cele mai interesante monumente
sunt fie cele care dispar,
își pun întrebări,
sau complică unele din poveștile
în care credem.
(sirenă de ambulanță)
Propun de ceva timp
o abordare a anti-monumentului,
una care le permite oamenilor
să se reprezinte pe ei.
M-am îmbolnăvit de COVID în Martie aici în New York.
Mi-a fost destul de rău, eu am astm.
Să nu poți respira te face să te simți neputincios.
Cred că multe din cazurile de care am auzit
erau despre membri ai familiei
care erau internați
și nu-i puteai însoți
iar după două săptămâni au murit
și nu puteai merge nici măcar la înmormântare.
Eu sunt Mexican și noi ne gândim constant la moarte
și la toate obiceiurile, paharele închinate
și lucrurile pe care la facem pentru a ne împăca cu pierderea
și pentru a ne despărți sunt esențiale
pentru supraviețuirea comunității noastre.
Dar toate astea au fost interzise.
Muzeul Brooklyn lucrează să fie o punte de legătură
între proiectul artistic și comunitățile din New York
pentru ca oamenii să se poată întâlni
să comemoreze piederea celor apropiați.
Nu se prea vorbește despre moarte în cultura Chineză.
Este văzută ca un semn rău
care ar putea să aducă alte morți sau ghinion.
Și înainte de pandemie a fost așa.
Cred că din cauza pandemiei oamenii sunt prea speriați
să vorbească despre moarte.
Mătușa mea s-a stins în Martie.
Era totul pentru noi.
Ne-a fost greu să înțelegem și să acceptăm
că mătușa a murit când ultima dată am văzut-o
de Anul Nou Chinezesc cu puțin timp înainte.
Un obicei la înmormântările chinezilor
este să arzi bilete funerare.