Tapasin Charlesin 19 vuotta sitten Edinburghissa.
Hän oli pikkurikollinen, taskuvaras,
pikkupomo naapurustossaan, jo lain tähtäimessä.
Ja minä olin nuori.
Voi, kuinka uhkarohkeat pahat pojat olivat viehättäviä silloin.
Menimme naimisiin muutaman kuukauden kuluttua,
kun olimme matkalla kotikaupungissani Pariisissa.
Se ei ollut romanttinen matka,
pikemminkin keino hänelle päästä pois mahdottomaksi muuttuneilta vesiltä.
Me matkustimme ja elimme siellä täällä
kunnes lopulta jäimme tähän tavalliseen kaupunkiin.
Elimme rauhallisesti jonkin aikaa,
mutten koskaan tiennyt, miten Charles tienasi rahansa,
eikä kysely ollut vaihtoehto.
Mitä salaperäisempi, sen parempi, ajattelin silloin.
"Totuus ei ole kaunis", sanoi isäni,
"muuten käyttäisimme aikamme sen kertomiseen".
Muutaman vuoden päästä hän katosi.
Niin vain.
Ei sanaakaan, ei kirjettä, ei puhelua.
Hän jätti jälkeensä vain väärennettyjä papereita
ja muutaman luodin.
Päätyikö hän järveen betonikengät jaloissaan?
Jättikö hän minut pitkien jalkojen ja kauniiden kasvojen perässä?
En koskaan saanut tietää.
"Hyvistä rakastajista tulee vain huonoja aviomiehiä" sanoi äitini...
Aika kului ja viisi vuotta sitten
sain viimein sen,
puhelun.
Charles Higgins oli juuri kuollut rikollisten asetappelussa.
Viimeinen sana selvittämättömässä arvoituksessa.
Hyväksyin lopulta varjon lesken roolin ja jatkoin elämääni.
Ja minusta tuli kaikki se, mitä hän oli aina vihannut,
kaikki, mitä hän oli koko elämänsä vältellyt:
nuuskija, korruption paljastaja.
Kysymysten kysyjä.
Viisi selvittämätöntä murhaa vaikutti riittäneen
hänen aaveensa paluuseeen.
Ja mikä aave.
Taskuvaras oli muuttunut paljon pahemmaksi pedoksi.
Kuinka syvälle alamaailmaan hän oikein kaivoi itsensä?
Oliko hänen kuolinilmoituksensa vain virhe?
Vale? Savuverho?
Luulin aloittaneeni puhtaalta pöydältä,
mutta tarinan loppu näytti vielä olevan auki.
Ja tässä minä olen, kiinni hiuskarvan varassa,
odottaen merkkiä, vihjettä,
mitä tahansa, jotta voisin lopettaa vilkuilemasta olkani taakse
joka kadunkulmassa.
Rouva Higgins, toin sinulle tarvikkeita kuten pyysit,
laitan ne pöydälle.
Viskiä oli tosin vain pullo jäljellä.
Kiitos Nellie.
Blanche Higgins.
Hei Blanche, Jacob tässä.
Mitään uutta?
Uskon niin. Olemme lähettäneet Charles Higginsin kuvauksen jokaiselle poliisiasemalle osavaltiossa.
Ja meillä on syytä uskoa, että hän nähtiin muutamaan kertaan
epäilyttävien henkilöiden seurassa.
Hän on edelleen hengissä, muttei yksin.
Toivottavasti se ei ole liian raskasta kuultavaa.
Tässä vaiheessa en voi sanoa olevani yllättynyt.
Mitään muuta?
Ehkä. Koko tilanne on otettu esille ylemmissä piireissä.
Jotkut hämäräperäiset poliitikot
alkavat pelätä bisneksiensä puolesta.
Tai henkiensä.
Niinkö?
Koko tilanne vaikuttaa vielä sekavammalta kuin luulin.
Jotkut selvittelevät tilejään tällä.
Ja minä olen kai mahdollinen epäilty,
kun ex-aviomieheni on osallinen.
Älä ole kovin huolissasi.
Mutta kun seuraavan kerran, valitset aviomiestäsi,
mieti hetki.
Miksi edes menit naimisiin tämän tyypin kanssa?
Älä viitsi Jacob, etkö ole koskaan ollut nuori?
Vai pitäiskö minun muistuttaa sinua typeryyksistä, joita teit 20-vuotiaana?
Se ei ole tarpeen, kiitos.
Mutta palataanpa tähän hetkeen.
Joku on nähnyt viimeisimmän murhan.
Tuomari Hodsonin murhan.
Ajattelin, että haluaisit saada haastattelun ensimmäisenä.
Kuinka huomaavaista.
Vaikka sinä selvästi aiot hyödyntää
täyttä raporttia tästä haastattelusta, etkö?
Arvostaisin sitä kovasti, Blanche.
Kaipa minä olen sinulle velkaa drinkin,
enkö?
Juuri nyt olet minulle velkaa vain luottosi, Jacob.
Hyvä on.
Joka tapauksessa, tiedät, mistä minut löytää.
Lähetän todistajan saattajan kanssa heti.
Onnea. Ole varovainen.
Näkemiin.
Rouva Higgins, täällä on joku, joka haluaa tavata teidät.
Kiitos Nellie, voisitko jättää meidät kahden?
Istu ole hyvä, ole kuin kotonasi.
Haluaisitko drinkin?
No niin...
Et taida pitää siitä,
mitä näit.
Väärä paikka, väärä aika, eikö?
Haluaisin kysyä, miksi sinulla kesti näin kauan ilmaantua,
mutta kai sinulla on omat syysi.
Voisitko vastata muutamaan kysymykseen?
Ei mitään virallista, vain rentoa juttelua ja muistiinpanoja,
voit olla rauhassa.
Aloitetaan alusta.
Mikä on etunimesi?
Sukunimi?
Mielenkiintoista.
Mistä se on peräisin?
Mikä on osoitteesi?
Syntymäaika?
Älä nyt...
Naimisissa? Lapsia?
Missä olet töissä?
Missä se on?
Kauanko olet ollut siellä töissä?
Kuljetko yleensä töihin ja kotiin muiden kanssa?
Suoraan kotiin? Ei kiertotietä?
Tiivistetään asiat, ainakin ne tiedot, jotka minulla on.
Helmikuun neljäntenä lähdit töistä seitsemän aikoihin?
Ja saavuit Fairfield Streetille mennäksesi suoraan kotiin?
Silloin kuulit laukauksen ja näit Hodsonin maassa
ja toisen miehen juoksemassa Crestwood Lanelle, eikö?
Sattuisitko muistamaan, miltä tämä mies näytti?
Auttaisiko paperi ja kynä?
Voit hahmotella muodon
tai kasvonpiirteen, jonka muistat.
Entä hiukset?