Aceasta e povestea a trei sticle de plastic,
goale și aruncate.
Călătoriile lor vor urma direcții diferite,
cu un impact final asupra planetei noastre.
Dar nu a fost mereu așa.
Pentru a înțelege destinația acestora, mai întâi trebuie să le explorăm originea.
Eroii poveștii noastre au fost concepuți în această rafinărie.
Plasticul din compoziția sticlelor
s-a format prin alăturarea chimică a moleculelor de gaz și petrol
pentru a crea monomeri.
În schimb, acești monomeri au format lanțuri de polimeri pentru a crea plastic
sub forma a milioane de granule.
Acestea au fost topite în uzinele de fabricare și puse în forme
pentru a crea materialul din care sunt alcătuite cele trei sticle.
Mașinăriile vor umple sticlele cu lichid dulceag și gazos
și vor fi apoi împachetate, livrate, cumpărate, deschise, consumate
și aruncate neceremonios.
Iar acum stau aici,
abandonate la marginea necunoscutului.
Sticla nr. 1, ca multe alte milioane de tone de tovarăși de plastic,
sfârșește într-un depozit de deșeuri.
Această groapă imensă se mărește zi de zi,
pe măsură ce gunoiul ocupă spațiul.
Plasticul stă comprimat printre straturile de gunoaie,
apa de ploaie curge printre deșeuri
și absoarbe compușii solubili în apă,
unii fiind foarte toxici.
Împreună crează o supă dăunătoare numita soluţie de drenare,
ce poate curge în pânza freatică, sol și ape curgătoare,
contaminând ecosistemele și dăunând faunei sălbatice.
Descompunerea sticlei nr.1 poate dura 1000 de ani agonizanți.
Călătoria sticlei nr. 2 e mai ciudată, dar, din păcate, la fel de nefericită.
Plutește pe un pârâu îngust,
un pârâu ce se varsă într-un râu
și un râu ce se varsă în ocean.
După luni pe mare,
sticla se îndreaptă spre un vârtej masiv unde gunoiul se acumulează,
un loc cunoscut ca Vortexul de Gunoi din Pacific.
Aici, cureții oceanici țin prizoniere milioane de bucăți de plastic.
Ăsta e unul din cele 5 vârtejuri pline de plastic pe mare.
Loc în care poluanții transformă apa într-o supă tulbure de plastic.
Unele animale, precum păsările, se prind în această mizerie.
Majoritatea confundă bucățile de plastic colorat cu mâncarea.
Plasticul le dă impresia de sațietate,
așa că acestea mor de foame,
transmițând toxinele din plastic mai departe în lanțul trofic.
De exemplu, sunt mâncate de pești,
peștii sunt mâncați de calamari,
calamarul este mâncat de ton,
iar tonul e mâncat de noi.
Majoritatea plasticelor nu sunt biodegradabile,
însemnând că sunt destinate descompunerii în bucăți tot mai mici,
numite microparticule
ce pot pluti pe mare la nesfârșit.
Dar sticla nr.3 e salvată de purgatoriul prin care au trecut surorile sale.
Un camion o transportă la o centrală
unde împreună cu companionii săi
sunt aplatizați și comprimați în blocuri.
Bine, și asta sună rău, dar aveți răbdare.
Devine mai interesant.
Blocurile sunt apoi mărunțite în bucăți micuțe,
care sunt apoi spălate și topite,
astfel devenind materiale brute ce pot fi refolosite.
Ca prin magie, sticla nr. 3 este acum gata să renască
în ceva complet nou.
Pentru această bucățică de plastic cu origini atât de umile,
din senin, cerul e limita.