Bylo to asi dva roky po hurikánu Katrina,
kdy jsem poprvé viděla povodňové mapy Luisiany.
Tyto mapy se používají ke znázornění ztrát půdy v minulosti
a ztrát, které teprve nastanou.
Na setkání občanů byly onoho dne
tyto mapy použity k vysvětlení,
jak mohla devítimetrová přílivová vlna, která doprovázela hurikán Katrina,
zaplavit obce, jako je ta moje v jižní Louisianě
nebo obce na pobřeží států Mississippi a Alabama.
Ukazuje se, že území, které jsme ztratili, bylo naší ochranou před mořem.
Dobrovolně jsem se ujala předvedení nástěnné grafiky
a můj život se najednou už podruhé během dvou let změnil.
Na grafice byla vidět ohromná ztráta půdy v jižní Louisianě
a rozšiřování moře,
ale především ukazovala,
jak před koncem 21. století
zmizí moje komunita a také mnoho dalších.
V přední části místnosti jsem nebyla sama.
Stála jsem tam s mnoha obyvateli jižní Louisiany ‒
černochy, původními obyvateli, s chudými.
Mysleli jsme si, že nás spojuje jen nynější zotavování se z katastrofy,
ale zjistili jsme, že nás teď spojuje nemožný úkol,
abychom zajistili, že naše komunity nebudou vyhlazeny vzestupem hladiny moře,
jež způsobuje klimatická změna.
Přátelé, sousedé, rodina, moje komunita ‒
předpokládala jsem, že tu vždy budou.
Země, stromy, bažiny, zátoky ‒
myslela jsem, že tu vždy budou, tak jako tisíce let předtím.
Mýlila jsem se.
Abych pochopila, co se s mojí komunitou děje,
musela jsem si promluvit i s jinými komunitami ve světě.
Začala jsem v jižní Louisianě s United Houma Nation.
Mluvila jsem se zástupci mládeže v Shishmaref na Aljašce.
Hovořila jsem s rybářkami na pobřeží Vietnamu,
s bojovníky za spravedlnost na Fidži,
s novou generací vůdčích osobností prastarých kultur v Torresově průlivu.
Komunity, jež tu žily po tisíce let,
nyní trpěly stejným osudem
a všichni jsme přemýšleli, jak přežít následujících padesát let.
Předpokládá se,
že koncem dalšího století
přijde kvůli klimatické změně dalších 180 milionů lidí o bydlení,
a v jižní Louisianě už se stěhují ti,
kteří si to mohou dovolit.
Stěhují se, protože jižní Louisiana patří mezi ty země světa,
jež své území ztrácejí nejrychleji.
Mizení země je to, co spojuje moji komunitu v zátoce
s dalšími komunitami na pobřeží.
Vymazání z mapy je to, proti čemu bojují lidé po celém světě,
když si uvědomíme reálné dopady klimatických změn.
Posledních 14 let jsem hájila komunity,
které byly klimatickou krizí přímo ovlivněny.
Během zotavování se z klimatické katastrofy
bojují tito lidé s diskriminací
a také se snaží vyrovnávat masivní vysídlování lidí
příchodem jiných,
kteří vidí příležitost začít znovu.
Od roku 2005 jsou lidé označováni za uprchlíky,
pokud odejdou či jsou vysídleni kvůli klimatické katastrofě,
a to dokonce i když nepřekročí mezinárodní hranice.
Taková nevhodně užitá pojmenování,
která mají identifikovat druhé,
oběti,
osoby, které jsou zde nežádoucí,
taková pojmenování brání ekonomické obnově,
sociální integraci
i uzdravení, jež potřebujeme kvůli klimatické krizí a traumatu.
Na slovech záleží.
A záleží i na tom,
jak se chováme k lidem, kteří překračují hranice.
Mělo by nás zajímat, jak se zachází s lidmi,
kteří dnes překračují hranice a hledají azyl a bezpečí,
a to minimálně proto, že jednou to můžete být vy či vaši milovaní,
kdo bude v blízké budoucnosti
potřebovat uplatnit své právo přestěhovat se.
Už dnes se musíme začít připravovat na globální migraci.
Dnes je to realita.
Naše města a naše komunity na to nejsou připravené.
Nás ekonomický a sociální systém
je vlastně připraven jen na to, aby na migrujících lidech vydělal.
Způsobí to postupnou klimatickou gentrifikaci
a bude to také bránit pohybu lidí,
a to formou zneužívání pracovní síly
a obvykle i kriminalizací.
Klimatickou gentrifikaci, k níž dochází v očekávání zvýšení hladiny moře,
můžeme pozorovat na místech, jako je Miami,
kde komunity, které žily dále od pobřeží,
jsou nyní vypláceny ze své půdy,
kterou původně obývaly
a na niž se nyní stěhují lidé z pobřeží.
Tito lidé se přesouvají,
jsou nuceni se vystěhovat ze sociálních a ekonomických systémů,
jež potřebují k přežití.
Ke klimatická gentrifikaci dochází také v důsledku klimatické katastrofy.
Když obrovské počty lidí
na neurčitou dobu opustí nějaké místo,
jiní se tam nastěhují.
Klimatickou gentrifikaci také pozorujeme,
když jsou poničené domovy nově vybudované,
ale tentokrát za vyšší cenu,
na kterou nedosáhnou černoši, hnědí nebo chudí lidé,
kteří se chtějí vrátit domů.
Rozdíl v cenách nájmů nebo v cenách domů
je rozdílem mezi tím, když můžete uplatnit své právo,
své lidské právo vrátit se domů ke své komunitě,
a tím, když jste nuceni přestěhovat se někam jinam,
kde budete více vystaveni živlům, v levnějším domě a sami.
Klimatická krize je mnohem širším tématem,
než je omezování emisí CO2,
a hodně se liší od debat týkajících se jen extrémního počasí.
Čelíme změně ve všech ohledech naší globální reality.
Klimatická migrace je jen malým dílkem,
ale bude to mít dominový efekt
jak v pobřežních městech, tak i v těch ve vnitrozemí.
Co tedy uděláme?
Mám pár nápadů.
(smích)
Zaprvé musíme pozměnit naše chápání tohoto problému.
Problémem není klimatická změna.
Klimatická změna
je tím nejhorším projevem ekonomického systému,
který je stavěný jen pro některé,
aby z naší planety a z našich lidí vytěžil vše, co je cenné,
počínaje přírodními zdroji
až po plody lidské práce.
Právě tento systém vytvořil tuto krizi.
(potlesk)
Musíme mít odvahu si přiznat, že už jsme si toho vzali příliš.
Nesmíme zavírat oči před skutečností,
že celý svět teď platí cenu
za privilegia a pohodlí jen několika lidí na planetě.
Je na čase, abychom provedli celospolečenské změny systému,
který vybízí ke spotřebě,
až do bodu globální nerovnováhy.
Naše sociální, politické a ekonomické systémy zaměřené na těžení
musí být přebudovány v systémy, které regenerují svět
a globálně prosazují naši svobodu.
Je arogantní myslet si, že nás zachrání technologie.
Je sobecké myslet si, že můžeme pokračovat
v tomto nespravedlivém a vysávajícím přístupu k životu na naší planetě,
a přitom přežít.
(potlesk)
Abychom přežili další fázi naší lidské existence,
budeme muset přebudovat naše sociální a ekonomické systémy
a rozvíjet naši společnou odolnost.
Sociální restrukturalizace musí směřovat k obnově a nápravě světa
a komunit, které byly po generace
pouze využívané, kriminalizované a napadané.
To je prvořadé.
Právě s tím musíme začít.
Musíme zavést nový společenský přístup, abychom migraci vnímali jako výhodu,
jako nutnost pro naše globální přežití,
ne jako ohrožení našich individuálních privilegií.
Společná odolnost znamená rozvoj měst, která mohu lidi přijmout,
zajistit jim bydlení,
jídlo, vodu, zdravotní péči
a osvobození od přehnaného policejního dohledu,
a to pro každého, bez ohledu na to, kým jste,
bez ohledu na to, odkud jste.
Co by znamenalo, kdybychom teď klimatickou migraci začali plánovat?
Živelně rostoucí nebo upadající města by v tom mohla spatřit příležitost
k znovuvybudování sociální infrastruktury založené na spravedlnosti a rovnosti.
Mohli bychom investovat do veřejných nemocnic
a pomoci jim připravit se na to, co nastane při klimatické migraci,
a to včetně traumat, která přicházejí se ztrátou a přemístěním.
Můžeme věnovat více času spravedlnosti,
ale nikoli jen kvůli dočasnému zisku,
kvůli pomoci narovnat rozpočtový deficit.
Musí to být ve prospěch
dlouhodobých změn a podpoře spravedlnosti.
A už je to možné.
Po hurikánu Katrina
přijaly univerzity a střední školy po celých Státech studenty,
aby jim pomohly bez přerušení dokončit semestry či ročníky.
Tito studenti jsou nyní produktivními členy naší komunity
a právě na to se musí naše komunity,
naše podniky a naše instituce připravit.
Už nastal čas.
Pokud tedy problém přeformulujeme do pravdivější podoby
a pokud zrestrukturalizujeme náš sociální systém, aby byl spravedlivější,
zbude jen, abychom v sobě zase objevili svůj původ
a apelovali na svou pradávnou sílu.
To nutně znamená, že se musíme naučit následovat ‒
nikoli rozmělňovat, idealizovat, odbývat ‒
ale následovat vedení a tradiční znalosti konkrétního místa.
To znamená, že se musíme podřídit normám ekologické spravedlnosti,
klimatické rovnosti a lidských práv,
jakožto k základnímu kameni
a výchozímu bodu,
k němuž musí naše nová společnost mířit.
To vše vyžaduje, abychom uznali vyšší moc než sami sebe
a život delší než ten, který prožijeme my.
Vyžaduje to, abychom věřili ve věci,
u nichž máme to privilegium, že je nemusíme spatřit.
Musíme ctít právo života v přirozeném prostředí.
Musíme prosazovat lidská práva pro všechny.
Musíme se transformovat z jednorázové a individuální společnosti
na společnost, která chápe společnou dlouhodobou humanitu,
jinak to nezvládneme.
Musíme vnímat, že i ti nejlepší z nás jsou lapeni v nespravedlivém systému,
a musíme uznat,
že jiní přežijí jedině tehdy,
pokud my přijdeme na to,
jak společně dosáhnout osvobození.
Dobrou zprávou je,
že jsme potomky mocného národa.
Jsme potomky těch,
kteří se zde tak či onak dožili až dnešních dnů.
To je dostatečný důvod, abychom bojovali.
A věřte své přítelkyni z jižní Louisiany,
že ty nejtěžší bitvy jsou právě těmi, které oslavujeme.
Rozhodněme se, že tato další fáze naší planetární existence bude krásnou,
a když už jsme u toho, ať je to pro všechny spravedlivé a fér.
Společně to zvládneme.
Zvládneme to,
protože musíme.
Musíme, jinak ztratíme naši planetu
a ztratíme sami sebe.
Práce začíná právě zde.
Práce začíná nám všem společně.
To je má nabídka.
Děkuji, že jste ji vyslechli. Merci.
(potlesk)