Eram un puști de opt ani pe la jumătatea anilor '90.
Crescusem în sudul Filipinelor.
La vârsta aia ești prea mic să îți dai seama
ce așteaptă societatea de la noi,
dar destul de mare să îți dai seama de ce se întâmplă în jurul tău.
Locuiam cinci persoane
într-o casă cu un dormitor.
Casa noastră făcea parte dintr-o grupare de case
făcute din lemn și plăci de metal.
Casele erau construite foarte aproape unele de altele
de-a lungul unor drumuri neasfaltate.
Aveam foarte puțină intimitate sau deloc.
De fiecare dată când vecinii se certau puteai auzi tot.
Sau dacă făceau... alte lucruri...
(Râsete)
cel mai probabil puteai auzi și asta.
(Râsete)
Ca orice alt copil, am învățat cum arată o familie.
Un bărbat, o femeie cu unul sau mai mulți copii.
Dar am mai învățat că nu e mereu așa.
Mai erau și alte combinații care funcționau la fel de bine.
Era o familie cu trei membri care locuia pe strada mea.
Pe stăpâna casei o chema Lenie.
Lenie avea părul lung și negru, adesea prins in coadă
și unghiile făcute.
Mereu ieșea puțin machiată
și cu rujul ei roșu preferat.
Despre partenerul ei nu-mi amintesc foarte multe
decât că avea o slăbiciune pentru maiouri albe
și lanțuri de aur în jurul gâtului.
Fiica lor era cu vreo doi ani mai mică decât mine.
Toată lumea din sat o cunoștea pe Lenie.
Avea cel mai faimos salon de frumusețe din zona noastră.
De fiecare dată când familia ei mergea pe stradă,
erau întâmpinați mereu cu zâmbete
și opriți din când în când să mai schimbe o vorbă.
Ce era interesant la Lenie
era că întâmplător, era o femeie trans.
Ea exemplifica una dintre îndelungatele povești din Filipine
despre diversitatea de gen.
Lenie era dovada că de multe ori credem că ceva e ciudat
doar pentru că nu suntem obișnuiți
sau pentru că nu investim timp în a încerca să înțelegem.
În majoritatea culturilor din jurul lumii,
genul este această dihotomie bărbat-femeie.
Este această clasă de indivizi, de neclintit, nenegociabilă și distinctă.
Atribuim caracteristici și așteptări în momentul în care
sexul biologic al unei persoane este determinat.
Dar nu toate culturile sunt la fel.
Nu toate culturile sunt la fel de rigide.
Multe culturi nu consideră organele genitale
ca principala bază pentru identitatea de gen,
iar unele comunități din America de Nord, Africa, subcontinentul Indian
și insulele Pacifice, incluzâznd Filipinele,
au o lungă istorie de permisivitate culturală
și de adaptare a variațiilor de gen.
Probabil știți că Filipinele
au fost sub dominație spaniolă timp de mai bine de 300 de ani.
Din 1565 până în 1898.
Asta explică de ce în vorbirea cotidiană filipineză
sunt presărate cuvinte în spaniolă
și de ce multe nume de familie, ca și al meu, sună foarte spaniol.
Asta explică și influența ferm înrădăcinată a catolicismului.
Dar societățile filipineze precoloniale
erau preponderent animiste.
Credeau că toate lucrurile au o esență spirituală:
plante, animale, pietre, râuri, locuri.
Puterea stă în spirit.
Oricine era capabil să valorifice acea putere spirituală
era foarte respectat.
Cercetătorii care au studiat arhivele coloniale spaniole
ne spun că aceste societăți erau în mare parte egalitare.
Bărbații nu aveau neapărat vreun avantaj față de femei.
Soțiile erau tratate ca partenere, nu ca sclave.
Iar contractele familiale nu se făceau fără prezența și aprobarea lor.
Oarecum, femeile erau în avantaj.
O femeie putea divorța de soțul ei și putea deține proprietăți pe numele ei
pe care le păstra chiar și după divorț.
Avea dreptul de a avea sau nu un copil
și apoi de a-i decide numele.
Dar adevărata putere a femeilor din Filipinele precoloniale
stătea în rolul de „babaylan”,
un termen colectiv pentru șamanii diverselor grupuri etnice.
Erau vindecătoarele comunității
specialiste în plante și tradiții divine.
Aduceau pe lume copii
și comunicau cu lumea spirituală.
Făceau exorcizări
și ocazional, pentru a-și proteja comunitatea,
tăbăceau funduri.
(Râsete)
Deși rolul de babaylan era pentru femei,
existau și bărbați practicanți pe tărâmul spiritual.
Rapoartele cronicarilor spanioli menționează
bărbați șamani care nu se conformau
standardelor masculine normative din Occident.
Se travesteau
și păreau efeminați
sau ambigui din punct de vedere sexual.
Un misionar iezuit pe nume Francisco Alcina
spunea că un bărbat despre care credea că e șaman
era „atât de efeminat
încât părea mai degrabă femeie decât bărbat.
Făcea toate lucrurile
pe care le făceau femeile,
țesut de pături,
țesut de haine și olărit.
Dansa ca ele, niciodată ca bărbații
care aveau un dans diferit.
Părea mai degrabă femeie decât bărbat.”
Alte detalii picante în arhivele coloniale?
Credeam că nu mai întrebați.
(Râsete)
După cum v-ați dat seama,
comportamentele acestor societăți precoloniale
nu au fost bine receptate.
Atâta dragoste liberă, diversitate de gen,
conștientizare a egalității sexelor
se ciocnea atât de mult cu sensibiltățile europene de atunci
încât misionarii spanioli au petrecut următorii 300 de ani
încercând să impună modelul lor de două sexe - două genuri.
Mulți călugări spanioli credeau că babaylanii travestiți
erau ori celibatari ca și ei,
ori aveau organe genitale cu deficiențe sau malformații.
Dar erau doar speculații.
Documente compilate între 1679 și 1685 numite „Manuscriptul din Bolinao”
menționează bărbați șamani căsătoriți cu femei.
În „Boxer Codex”, 1590,
se oferă indicii despre natura sexualității babaylan masculine.
„În mod normal, se îmbracă asemenea femeilor,
par pudici
și sunt atât de efeminați
încât un necunoscut ar crede că sunt femei.
Aproape toți sunt impotenți în ce privește reproducerea,
de aceea se căsătoresc cu alți bărbați și se culcă cu ei ca bărbat și femeie
și întrețin relații carnale.¨
Relații carnale, adică sex.
În societatea contemporană există o continuă dezbatere
despre ce înseamnă genul și cum ar trebui să fie definit.
Țara mea nu face excepție.
Țări ca Australia, Noua Zeelandă Pakistan, Nepal și Canada
au început să introducă opțiuni non-binare în documentele legale,
precum pașapoarte sau carduri de rezidență permanentă.
În toate discuțiile astea despre gen,
e important să ținem cont
că noțiunile predominante despre femeie și bărbat ca genuri fixe,
strict ancorate de sexul biologic
sunt construcții sociale.
În cazul poporului meu, construcția socială e impusă.
Le-a fost băgată în cap de-a lungul secolelor
până când au fost convinși că modul lor de gândire era greșit.
Partea bună a construcțiilor sociale
este că se pot reconstrui
pentru a se adapta timpurilor.
Se pot reconstrui
pentru a se adapta comunităților din ce în ce mai diverse.
Și se pot reconstrui
pentru o lume care începe să-și dea seama
că avem multe de învățat dacă trecem peste diferențele dintre noi.
Când mă gândesc la subiectul ăsta,
mă gândesc la filipinezi
și la moștenirea importantă, dar aproape uitată
a egalității de gen și a incluziunii.
Mă gândesc la îndrăgostiții care aveau sufletele cele mai blânde,
dar nu puteau fi ei înșiși.
Mă gândesc la oamenii care și-au pus amprenta în viața mea,
care mi-au arătat că integritatea, bunătatea și tăria de caracter
sunt criterii de judecată mult mai bune
decât lucrurile care nu țin de controlul unei persoane,
precum culoarea pielii, vârsta
sau genul.
Așa cum stau aici astăzi, pe umerii celor ca Lenie,
le sunt recunoscător celor care au fost înaintea mea,
și au fost destul de curajoși să se deschidă lumii,
care și-au trăit propria viață
și în acelați timp au ajutat să ne-o facă pe a noastră mai ușoară.
A fi tu însuți e revoluționar.
Celor care vă îndepărtați de forțele care încearcă să vă doboare
și să vă bage în niște cutiuțe pe care alții le-au decis pentu voi:
nu renunțați.
Eu vă văd.
Strămoșii mei vă văd.
Sângele lor curge atât prin mine, cât și prin mulți dintre noi.
Sunteți autentici și meritați drepturi și recunoaștere
ca restul lumii.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)