Eren mitjans dels 90 i jo tenia 8 anys,
vivia a la zona sud de Filipines.
A aquesta edat ets encara massa innocent
per saber què espera la societat de tu
però ets prou gran per ser conscient del que t'envolta.
Vivíem en una casa d'una habitació,
i érem cinc.
Casa nostra era una d'un amuntegament
de cases fetes principalment de fusta i planxes de metall ondulades.
Entre les cases hi havia molt poca separació
i els carrers no eren asfaltats.
No hi havia cap esperança de tenir privacitat
Si a la casa del costat començaven a discutir,
ho senties tot.
O si als veïns els donava per posar-se romàntics...
(Riures)
era bastant segur que també ho sentiries.
(Riures)
Com tots els nens, vaig aprendre com era una família,
era un home, una dona i un o més fills.
Però també vaig aprendre que no sempre era així.
Hi havia altres combinacions que eren igual de vàlides.
Al final del meu carrer hi vivia una familia de tres.
La dona es deia Lenie.
La Lenie tenia el cabell llarg i negre, sovint en una cua,
i es feia la manicura.
Sempre sortia de casa una mica maquillada
i el seu inconfunsible pintallavis vermell.
Sobre la seva parella no recordo gaire,
només que li agradaven les samarretes de tirants blanques
i dur penjades cadenes d'or.
La seva filla tenia dos anys menys que jo.
Tothom al poble coneixia la Lenie
era la propietària del saló de bellesa més popular
de la nostra zona de la ciutat.
Cada cop que la seva família baixava pel carrer
tothom els saludava amb un somriure
i de tant en tant els paraven per xerrar.
Ara, allò que feia la Lenie especial
és que era una dona transgènere.
Ella era un clar exemple de la llarga tradició filipina
sobre la diversitat de gènere.
La Lenie era la prova que sovint, allò que més ens estranya,
és per falta de costum
o perquè no hem dedicat prou temps a entendre-ho.
A la majoria de cultures del món,
el gènere és aquesta dicotomia home-dona.
És una distinció inamovible d'individus.
El moment en què sabem el sexe biològic d'una persona
la societat li assigna uns trets i hi diposita certes expectatives.
Però no totes les cultures són així.
No totes són tan inflexibles.
Hi ha cultures que no es basen en els genitals
per definir el gènere d'algú,
algunes comunitats nord-americanes, africanes, del subcontinent indi
i de les illes del Pacífic, com les Filipines,
tenen una llarga tradició cultural de permissivitat
i acceptació de la variació de gènere.
Com ja sabreu,
el poble filipí va estar 300 anys sota el domini d'Espanya
des de l'any 1565 fins al 1898.
Aquest és el motiu pel qual les nostres converses del dia a dia
estan farcides de mots en castellà
i per què tants dels nostres cognoms, inclòs el meu, sonen castellans.
Això també explica l'arrelada influència del catolicisme.
Per contra, les societats filipines precolonials,
eren principalment animistes.
Creien que cada cosa tenia la seva pròpia essència espiritual:
plantes, animals, roques, rius, llocs...
El poder residia a l'esperit.
Aquells capaços d'aprofitar el poder espiritual eren altament venerats
Els que han estudiat els arxius de les colònies espanyoles
ens expliquen que aquestes societats eren molt igualitàries.
L'home no tenia avantatge sobre la dona.
Les esposes eren tractades com a companyes, no com a criades.
Tenien veu i vot als contractes familiars.
En certa manera, la dona tenia les de guanyar.
Una dona es podia divorciar del seu marit i tenir propietats a nom seu,
les quals mantenia, inclús després de casada
Tenia dret a tenir o no fills
i decidir-ne el nom.
Però la clau del poder de la dona filipina precolonial,
residia en el seu rol de "babaylan",
un nom col·lectiu per als xamans dels diferents grups ètnics.
Eren les curanderes de la tribu,
eren especialistes en els sabers d'herbes i divinitats.
Eren les que assistien en els parts
i es comunicaven amb el món espiritual.
Feien exorcismes
i, de vegades, en defensa de la seva comunitat,
repartien carxots.
(Riures)
A part de les babaylans, que era un rol femení,
també hi havia homes practicants del regne espiritual.
Hi han textos dels primers cronistes espanyols que fan referència
a homes xamans que no s'ajustaven als estàndards masculins occidentals.
Eren homes que es transvestien
i tenien aspecte efeminat
o ambigu.
Francisco Alcina, un missioner jesuïta
parlava d'un home considerat xaman
que "era tan efeminat
que en tots els aspectes era més dona que home.
Tot allò que les dones feien,
ell ho feia,
com teixir mantes,
cosir peces de roba i fer pots de terrissa.
També ballava com elles,
mai com un home,
els quals tenien una dansa diferent
En definitiva, semblava més una dona que no un home."
Caram! Hi ha alguna altra dada així de sucosa als arxius?
Que bé que m'ho pregunteu.
(Riures)
Com ja us deureu imaginar,
la manera com aquestes societats precolonials funcionaven,
no va agradar gaire als espanyols.
Aquesta idea de l'amor lliure, la permissivitat en la variació de gènere,
i de consciència de la igualtat
va impactar frontalment amb els ideals europeus d'aquell moment,
tant va ser així que els missioners espanyols es van passar els següents
300 anys intentant imposar el seu model binari de gènere.
Molts dels monjos espanyols pensaven que els babaylans transvestits
mantenien, com ells, el celibat o bé
tenien malformacions o deficiències als genitals.
Tot pura especulació.
"El manuscrit de Bolinao", redactat entre el 1679 i el 1685,
esmenta homes xamans que es casen amb dones.
"El Còdex Boxer", c 1590,
ens proveeix de mostres de la sexualitat dels babaylans masculins.
Diu així: "Normalment es vesteixen com a dones
i actuen com a puritans,
i són tan efeminats
que aquell qui no els coneix bé es pot pensar que són dones.
Gairebé tots són impotents per a la reproducció,
i, de fet, es casen amb altres homes i dormen com a marit i muller,
i tenen relacions carnal."
Relacions carnals vol dir sexuals.
A la societat actual hi ha en curs un debat
sobre què marca el gènere i com s'ha de definir.
El meu país no n'és una excepció.
Alguns països com Austràlia, Nova Zelanda, Pakistan, Nepal i el Canadà
han començat a introduir opcions no binàries als documents legals,
com per exemple els passaports i els carnets de resident permanent.
Trobo que el més important de tenir present,
en tots aquests debats, és que la noció
d'home i dona com a gèneres estàtics
lligats únicament al sexe biològic,
és una construcció social.
En el cas del meu poble, aquesta construcció els va ser imposada.
Els hi van inculcar a la força durant cents d'anys
fins que els van convèncer que la seva manera de pensar era errònia.
Però la part positiva de les construccions socials,
és que es poden reconstruir
i ajustar als temps actuals.
Es poden reconstruir
en resposta a la creixent diversitat de les comunitats.
I es poden reconstruir
per a un món que comença a adonar-se
de l'enorme benefici d'aprendre i treballar les nostres diferències.
Quan hi penso
penso en el poble filipí
i el seu important llegat quasi oblidat,
d'igualtat i inclusió.
Penso en parelles que han sigut de les persones més dolces que he conegut
i que no podien obrir-se plenament.
Penso en la gent que m'ha marcat,
que m'han ensenyat que la integritat, l'amabilitat i la fortalesa de caràcter
són molt millors criteris per jutjar,
molt millor que basar-se en factors que un mateix no pot controlar
com el color de pell, l'edat
o el gènere.
Estem on estem, gràcies a persones com la Lenie.
I em sento profundament agraït pels que han estat abans de mi,
persones que van ser prou valentes per mostrar-se com eren
i per fer la seva vida.
Facilitant-nos així que ara puguem viure la nostra vida.
Perquè ser un mateix és revolucionari.
A tots els qui us veieu envoltats de pressions que intenten tombar-vos
i encasellar-vos on la societat ha decidit:
No us rendiu.
No esteu sols.
Els meus avantpassats us acompanyen.
La seva sang corre per les meves venes i també a través de molts de vosaltres.
La vostra manera de viure és vàlida i mereixeu reconeixement i drets,
igual que la resta.
Gràcies.
(Aplaudiments)