Jag har något att bekänna.
Jag älskar att leta genom folks skräp.
Men det är inte nån sån där läskig grej.
Jag letar vanligtvis bara efter gammal elektronik,
grejer jag kan ta med till min verkstad för att hacka.
Jag har dock en fetisch för CD-ROM enheter.
Varenda enhet har tre olika motorer,
så nu kan man bygga saker som rör sig.
Det finns brytare så att man kan sätta på och stänga av saker.
Det finns till och med en jäkla laser,
så man kan göra en cool robot till en grym robot.
Jag har byggt mycket av skräp,
och några av dessa saker har till och med varit nästan användbara.
Men nu kommer grejen,
för mig är skräp bara en möjlighet att leka,
att vara kreativ och bygga saker för att roa mig själv.
Det här är vad jag älskar att göra, så jag gjorde det till en del av min vardag.
Jag leder ett universitetsbaserat biologiskt forskningslabb,
där vi uppskattar nyfikenhet och utforskande över allt annat.
Vi fokuserar inte på något speciellt problem,
och vi försöker inte lösa någon sjukdom.
Det här är bara en plats dit folk kan komma
och fråga fascinerande frågor och hitta svar.
Och jag insåg för länge sedan
att om jag utmanar folk att bygga den utrustning de behöver
av det skräp jag hittar,
är det ett jättebra sätt att främja kreativitet.
Och vad som hände
var att konstnärer och vetenskapsmän från hela världen
började komma till mitt labb.
Och det är inte bara för att vi värderar okonventionella idéer,
det är för att vi testar och validerar dem
med vetenskaplig stringens.
Så en dag hackade jag något, jag tog sönder det,
och fick den här idén:
Kunde jag behandla biologi som hårdvara?
Kunde jag demontera ett biologiskt system,
blanda och matcha delarna
och sedan sätta ihop det igen på något nytt och kreativt sätt?
Mitt labb började arbeta på detta,
och jag vill visa er resultaten.
Kan någon av er berätta vilken frukt detta är?
Publik: Äpple!
Andrew Pelling: Just det - det är ett äpple.
Nu vill jag faktiskt att ni även märker
att detta är mycket rödare än de flesta äpplen.
Och det beror på att vi odlar mänskliga celler i den.
Vi tog ett helt oskyldigt Macintosh-äpple,
avlägsnade alla äppelceller och DNA
och implanterade sedan mänskliga celler.
Och vad som kvarstår efter att ha tagit bort alla äppelcellerna
är denna ställning av cellulosa.
Detta är de saker som ger växter sin form och textur.
Och dessa små hål som du kan se,
det är där alla äppelceller brukade vara.
Sedan gick vi vidare,
vi implanterade några däggdjursceller som man kan se i blått.
Vad som händer är att dessa börjar föröka sig
och de fyller upp hela denna ställning.
Hur konstigt det än är,
så påminner det faktiskt väldigt mycket om hur våra egna vävnader organiseras.
Och i vårt förkliniska arbete hittade vi
att man kan implantera dessa byggnadsställningar i kroppen,
och kroppen kommer att skicka in celler och blodtillförsel
och faktiskt hålla liv i dessa saker.
Det var vid denna tidpunkten folk började fråga mig,
"Andrew, kan du göra kroppsdelar av äpplen?"
Och jag liksom bara, "Du har kommit till rätt ställe."
(Skratt)
Jag tog faktiskt upp detta med min fru.
Hon skapar musikinstrument,
och hon gör mycket träsnideri i sitt yrke.
Så jag frågade henne,
"Skulle du kunna, typ, bokstavligen tälja några öron av ett äpple till oss?"
Och hon gjorde det.
Så jag tog hennes öron till labbet.
Och började sedan förbereda dem.
Ja, jag vet.
(Skratt)
Det är ett bra labb.
(Skratt)
Och sedan odlade vi celler på dem.
Och detta är resultatet.
Hör upp, mitt labb är inte i örontillverkningsbranschen.
Man har faktiskt arbetat med detta i flera årtionden.
Här är problemet:
kommersiella ställningar kan vara riktigt dyra och problematiska,
eftersom de anskaffas från märkesprodukter,
djur eller kadaver.
Vi använde ett äpple och det kostade väldigt lite.
Vad som också är häftigt är
att det inte är så svårt att göra dessa saker.
Utrustningen du behöver kan byggas av skräp,
och det viktigaste processteget kräver endast tvål och vatten.
Så vad vi gjorde var att lägga upp alla instruktioner offentligt online.
Och sedan grundade vi ett uppdragsdrivet företag,
och vi utvecklar byggsatser för att göra det lättare
för vem som helst med ett handfat och en lödkolv
att skapa dessa saker hemma.
Vad jag är riktigt nyfiken på är, om det en dag
kommer vara möjligt att reparera, återbygga och förstärka våra egna kroppar
med grejer vi skapar i köket.
På tal om kök,
här är lite sparris.
De är goda, och de gör att ditt kiss luktar konstigt.
(Skratt)
Jag var i köket, och la märke till
att när man tittar ner på stjälkarna på dessa sparrisarna,
kan man se en massa pyttesmå kärl.
Och när vi avbildade dem i labbet,
kan man se hur cellulosan bildar dessa strukturer.
Denna bild påminner mig om två saker:
våra blodkärl
och strukturen och organisationen av våra nerver och ryggrad.
Så här är frågan:
Kan vi odla axoner och neuroner längs med dessa kanaler?
För om vi kan det,
så kan vi kanske använda sparris för att forma nya kopplingar
mellan ändarna av skadade och avhuggna nerver.
Eller kanske till och med ryggmärgen.
Missförstå mig inte -
detta är utomordentligt utmanande
och riktigt hårt jobb att utföra
och vi är inte de enda som arbetar på detta.
Men vi är de enda som använder sparris.
(Skratt)
Just nu har vi väldigt lovande pilotdata.
Och vi arbetar med vävnadsingenjörer och neurokirurger
för att ta reda på vad som faktiskt är möjligt.
Så lyssna nu, allt arbete jag visat er,
grejerna jag byggt som finns överallt runt mig på denna scen
och de andra projekten som mitt labb är involverade i
är alla ett direkt resultat av att jag leker med ditt skräp.
Lek - lek är en viktig del av min vetenskapliga praxis.
Det är så jag tränar mina tankar till att vara okonventionella och att vara kreativa
och att besluta mig för att skapa mänskliga äppelöron.
Så nästa gång någon av er tittar på någon gammal,
söndrig, felaktig skräpteknologi,
vill jag att ni tänker på mig.
För jag vill ha den.
(Skratt)
Ärligt talat, vänligen hitta något sätt att komma i kontakt med mig,
och låt oss se vad vi kan bygga.
Tack.
(Applåder)