Vă fac o mărturisire.
Îmi place să caut prin gunoiul oamenilor.
Nu e ceva macabru.
De obicei caut electronice vechi,
chestii pe care le pot duce în atelier să le demontez.
Am un fetiş pentru CD-ROM drive-uri.
Fiecare are 3 motoare distincte,
aşa că pot construi lucruri care se mişcă.
Au întrerupătoare cu care opreşti şi porneşti lucruri.
Au până şi un nenorocit de laser,
aşa că poţi transforma un robot deosebit într-unul fantastic.
Am construit multe lucruri cu ce am găsit prin gunoaie,
iar unele sunt chiar folositoare.
Dar e o treabă,
mie, gunoiul îmi dă ocazia să mă joc.
să fiu creativ şi să fac lucruri pentru amuzamentul meu.
Asta-mi place să fac, aşa că mi-am făcut din asta slujba curentă.
Conduc un laborator universitar de cercetări biologice,
unde punem preţ pe curiozitate şi explorare, mai presus de orice.
Nu ne concentrăm pe o problemă anume,
şi nu ne-am propus să rezolvăm tratarea vreunei boli.
E doar un loc unde oamenii pot veni
să pună întrebări fascinante şi să găsească răspunsuri.
Mi-am dat seama acum mulţi ani
că dacă provoc oamenii să-şi construiască echipamentul necesar
din gunoaiele găsite de mine,
e o metodă grozavă de dezvoltare a creativităţii.
Rezultatul a fost că artişti şi cercetători din toată lumea
au început să vină la laboratorul meu.
Şi nu doar pentru că noi punem preţ pe idei neconvenţionale,
ci pentru că noi le testăm şi le validăm cu o rigoare ştiinţifică.
Într-o zi dezasamblam ceva
şi brusc mi-a venit ideea:
aş putea considera biologia ca pe ceva de tip hardware?
Aş putea dezasambla un sistem biologic,
să-i amestec componentele şi să le reasamblez
într-un mod nou şi creativ?
Am început să lucrăm la asta în laboratorul meu,
şi vreau să vă arăt rezultatul.
Poate cineva din sală să îmi spună ce fruct e ăsta?
Audienţa: Măr!
Andrew Pelling: Da, e un măr.
Acum vreau să observaţi
că ăsta e mult mai roşu decât majoritatea merelor.
Asta pentru că am crescut celule umane în interiorul lui.
Am luat un măr McIntosh nevinovat,
i-am scos toate celulele de măr şi ADN-ul
şi i-am implantat celule umane.
După îndepărtarea tuturor celulelor de măr
rămâne această structură din celuloză.
Ea dă forma şi textura plantelor.
Aceste mici găuri...
aici se aflau toate celulele de măr.
Apoi intervenim noi
şi implantăm nişte celule de mamifer, cele în albastru.
Acestea încep să se înmulţească
şi vor umple întreaga structură.
Pe cât de ciudat pare,
e de fapt o reminiscenţă a organizării ţesuturilor noastre.
Am descoperit în studiile preclinice
că poţi implanta aceste structuri în corp,
iar corpul le va coloniza cu celule şi aport sangvin
ca să le menţină în viaţă.
În acest moment oamenii încep să mă întrebe
„Andrew, poţi să creezi părţi de corp din mere?”
Eu spun „Ai venit exact unde trebuia”.
(Râsete)
I-am pus problema asta soţiei mele.
Ea creează instrumente muzicale
şi sculptează mult în lemn, ca ocupaţie de bază.
Am întrebat-o:
„Mi-ai putea sculpta nişte urechi
dintr-un măr, pentru laborator?”
Şi ne-a sculptat.
Am dus la laborator urechile făcute de ea.
Apoi am început să le pregătim.
Da, ştiu.
(Râsete)
E un laborator bun, fiţi serioşi.
(Râsete)
Apoi am început să creştem celule pe ele.
Iată rezultatul.
Să ne-nţelegem, laboratorul meu nu fabrică urechi.
Oamenii au lucrat la asta de zeci de ani.
Problema e următoarea:
armăturile din comerţ pot fi foarte scumpe şi problematice,
deoarece provin de la produse brevetate,
animale sau cadavre.
Noi am folosit un măr, care costă câţiva penny.
Ce mai e remarcabil aici
e că nu-i greu să faci lucrurile astea.
Echipamentul de care ai nevoie poate fi realizat din gunoaie,
iar etapa cheie din procedură necesită doar apă şi săpun.
Aşa că am pus toate instrucţiunile online ca „open source”.
Apoi am fondat o companie ghidată de această misiune
şi creăm kituri ca să facilităm
oricui are măcar o chiuvetă şi un ciocan de lipit, să le facă acasă.
Sunt curios dacă într-o zi
va fi posibil să reparăm, reclădim şi chiar să ne îmbunătăţim corpurile
cu lucruri pe care le facem în bucătărie.
Că veni vorba de bucătărie:
iată nişte sparanghel.
E gustos şi face pipi să miroasă ciudat.
(Râsete)
Eram în bucătărie şi am obsevat că
dacă te uiţi la secţiunea tulpinilor de sparanghel,
vezi aceste mici vase.
Cu imagistica de laborator
vezi cum celuloza formează aceste structuri.
Această imagine îmi aminteşte de două lucruri:
de vasele noastre de sânge
şi de structura şi organizarea sistemului nervos şi al şirei spinării.
Aşa că iată întrebarea:
Putem creşte axoni şi neuroni prin aceste canale?
Pentru că dacă putem,
atunci poate putem folosi sparanghelul să formăm noi conexiuni
între capetele lezate ale nervilor secţionaţi,
sau poate chiar o şiră a spinării.
Nu mă înţelegeţi greşit,
e fantastic de provocator şi e chiar greu de făcut
şi nu suntem singurii care lucrează la asta.
Dar doar noi folosim sparanghel.
(Râsete)
Actualmente avem date pilot promiţătoare
şi lucrăm cu specialişti în inginerie celulară şi neurochirurgi
ca să aflăm ce e fezabil.
Aşa că, toată munca prezentată aici,
tot ce am construit, tot ce e pe scenă acum,
şi celelalte proiecte în care e implicat laboratorul meu,
toate sunt rezultatul faptului că m-am jucat prin gunoiul vostru.
Joaca... joaca e cheia practicii mele ştiinţifice.
Aşa îmi antrenez mintea ca să fiu neconvenţional şi creativ
şi să decid să fac urechi umane din mere.
Aşa că data viitoare când vă uitaţi la vreun aparat vechi,
spart, stricat sau o porcărie,
vreau să vă gândiţi la mine.
Pentru că îl vreau eu.
(Râsete)
Serios, vă rog să vă străduiţi să mă contactaţi
şi să vedem ce putem construi.
Vă mulţumesc.
(Aplauze)