ברביעי לאוקטובר 1957
העולם צפה ביראה ובפחד
כאשר ברית המועצות שיגרה את ספוטניק
הלווין הראשון מעשיי ידי אדם,
לחלל.
כדור המתכת הקטן הזה,
בקוטר של 0.6 מטר,
הניע את המירוץ לחלל
בין ארה"ב וברית המועצות.
מירוץ שנמשך לאורך 18 שנים
ושינה את העולם כפי שאנחנו מכירים אותו.
ספוטניק למעשה לא היה פיסת
הטכנולוגיה האנושית הראשונה ששוגרה לחלל.
התואר הזה שייך לטילי V2
טילים ששימשו את הגרמנים במתקפה
כנגד בעלות הברית במהלך החלק האחרון
של מלחמת העולם השניה
הטילים לא היו כל כך יעילים
אבל כשהמלחמה נגמרה,
גם ארה"ב וגם ברית המועצות תפסו
את הטכנולוגיה ואת המדענים שפיתחו אותה
והחלו להשתמש בהם לפרויקטים שלהם.
ובשנת 1957
הרוסים ניסו בהצלחה
את הטיל הבליסטי בין היבשתי הראשון, ה R-7
אותו הטיל ששימש מאוחר יותר
לשיגור ספוטניק חודשיים מאוחר יותר.
כך שהדבר המפחיד ביותר
לא היה הלווין עצמו,
אלא העובדה שאותה הטכנולוגיה
יכולה לשמש לשיגור ראשי נפץ גרעיניים לכל עיר.
בכדי לא להשאר מאחור,
הנשיא אייזנהאואר הורה לצי
להאיץ את הפרויקט שלו
ולשגר לווין מוקדם ככל האפשר.
וב 6 בדצמבר 1957,
אנשים נרגשים מכל המדינה
התכנסו בכדי לצפות בשידור החי
שבו לווין ואנגארד TV3 המריא
והתרסק לקרקע שתי שניות לאחר מכן.
הכישלון של ואנגארד יצר מבוכה אדירה
בארה"ב.
עיתונים הדפיסו כותרות בסגנון,
"פלופניק" ו "קפוטניק".
והנציג הסובייטי באו"ם הציע
שארה"ב תקבל סיוע מבחוץ
למדינות מתפתחות.
למרבה המזל, הצבא עבד
על תוכנית מקבילה, אקספלורר,
ששוגרה בהצלחה ב ינואר 1958,
אבל ארה"ב בקושי הספיקה להדביק את הפער
לפני שהסובייטים עקפו אותם שוב
בשעה שיורי גגארין נהיה האיש הראשון בחלל
באפריל 1961.
כמעט שנה חלפה
וקוסמונאוטים סוביטיים נוספים
אשר סיימו את המשימות שלהם בחלל
בטרם הצליח פרויקט מרקורי
להביא את ג'ון גלן להיות האמריקאי הראשון
בחלל בפברואר 1962.
בזמן הזה הנשיא קנדי הבין
שפשוט לרדוף
באיחור של כמה חודשים אחר הישגים הרוסים
זה פשוט לא מספיק.
ארה"ב חייבת לעשות משהו ראשונה,
ובמאי 1961, חודש לאחר הטיסה של גגארין
הנשיא הכריז על המטרה שלו
לשים אדם על הירח
עד סוף שנות השישים.
הם השיגו מטרה זו באמצעות תוכנית אפולו
בעזרת ניל ארמסטרונג שעשה את הצעד המפורסם
ב 20 ליולי 1969.
שתי המדינות הפנו את תשומת הלב שלהן
לתחנות חלל,
אי אפשר לדעת כמה זמן
מירוץ החלל היה נמשך.
אבל בזכות שיפור היחסים
המשא ומתן בין הנשיא הסובייטי ליאוניד ברז'נייב
ונשיא ארה"ב ניקסון,
ברית המועצות וארה"ב עברו לשתף פעולה
במקום להתחרות.
המשימה המשותפת והמוצלחת שלהם,
הידועה בשם אפולו - סויוז,
שבה חללית אפולו אמריקאית
התחברה לחללית סויוז סוביטית
ושני הצוותים נפגשו,
לחצו ידים,
והחליפו מתנות,
סימנה את הסוף של המירוץ לחלל ב 1975.
אז בסופו של דבר מה היתה המטרה
של כל המירוץ לחלל?
האם זה היה פשוט בזבוז זמן אדיר?
שתי מעצמות מנסות להביס אחת את השניה
ע"י רדיפה אחר פרויקטים סימבוליים
שהיו מסוכנים ויקרים כאחד,
ותוך שימוש במשאבים שיכלו
להיות מושקעים במקומות אחרים?
ובכן, בטח, בערך,
אבל היתרון הגדול ביותר של תוכנית החלל
בכלל לא קשור למדינה אחת שמביסה את השניה.
במהלך המירוץ לחלל,
תקצוב למחקר וחינוך, באופן כללי,
גדל באופן משמעותי,
דבר אשר הוביל ליתרונות רבים
שאולי לא היו מתקבלים בדרך אחרת.
הרבה מהטכנולוגיות שנאס"א פיתחו עבור החלל
נמצאות עכשיו בשימוש נרחב בחיים האזרחיים,
מקצף חכם במזרנים
למזון המיובש בהקפאה,
לשימוש בLED לטיפול בסרטן.
וכמובן הלווינים שבהם אנחנו משתמשים
לקבל שירות טלפוני או כיסוי GPS
לא היו שם
ללא תוכנית החלל.
כל זה בא להראות
שהיתרונות של מדע, מחקר וקידמה
בדר"כ משפיעים באופן רחב הרבה יותר
מאשר מה שנצפה ע"י המדענים עצמם.