Shane Koyczan: Mind a mai napig
Amikor gyerek voltam
Azt hittem, hogy a karaj és a karate ugyanaz
Azt hittem mind a kettő karaj
És mivel a nagyim úgy gondolta ez aranyos,
és mert, ez volt a kedvencem
hagyta hogy így higgyem
Nem nagy ügy
Egy nap mielőtt felismertem volna, hogy a kövér gyerekeket nem famászásra tervezték
leestem egy fáról és összezúztam a jobb oldalam
Nem akartam elmondani a nagymamámnak mert attól féltem, hogy bajba kerülök,
hogy ott játszottam ahol nem kellett volna
Pár nappal később a tesitanár meglátta a zúzódást
és felküldött az igazgató irodájába
Onnan továbbküldtek egy kisebb szobába
ahol egy nagyon kedves hölgy mindenfajta kérdést tett fel
az otthoni életemmel kapcsolatban
Nem éreztem szükségét, hogy hazudjak
Véleményem szerint egész jó életem volt
Azt mondtam neki:
bármikor amikor szomorú vagyok a nagyim mindig ad nekem egy nagy karatést
Ez egy teljeskörű vizsgálathoz vezetett
Három napra elvittek otthonról
amíg végül úgy nem döntöttek, hogy megkérdik hogyan szereztem a zúzódást
E buta történet híre gyorsan terjedt az iskolában
és így kaptam az első gúnynevemet:
Karaj
Mind a mai napig
utálom a karajt
Nem én vagyok az egyetlen gyerek aki így nőtt fel
Emberekkel körülvéve, akik azt a versikét ismételték
a botokról és a kövekről
Mintha a törött csont jobban fájna, mint a nevek amivel illettek minket
És mindennek hívtak minket
Szóval úgy nőttünk fel, hogy azt hittük senki nem szeret majd belénk
Hogy örökké magányosak leszünk
Hogy sosem találkozunk olyannal
aki mellett úgy érezzük, hogy a Napot valaki nekünk építette a sufniban
Így az összetört szív húrjai a bútól véreztek
ahogy próbáltuk magunkat kiüríteni
hogy ne érezzünk semmit
Ne mondd, hogy ez kevésbé fáj, mint a törött csont
Hogy a benőtt élet olyan, amit a sebész ki tud vágni
Hogy semmiképp nem fog átterjedni
Mert igen
A lány 8 éves volt
A 3. osztály első napján amikor csúnyának hívták
Mindkettőnket leghátulra ültettek, hogy ne tudjanak minket papírgalacsinokkal köpködni
De az iskola folyosója volt a csatatér
Ahol minden nap túlerővel néztünk szemben
A szünetet bent töltöttük mert odakint még rosszabb volt
Odakinn a menekülést gyakoroltuk
vagy megtanultunk mozdulatlanul állni, mint a szobrok, nehogy észrevegyék, hogy ott vagyunk
Ötödikben egy cetlit ragasztottak az asztalára melyen az állt:
Óvakodj a kutyától
Mind a mai napig szerető férje ellenére nem gondolja magát gyönyörűnek
Egy anyajegy miatt amely arcának alig felét borítja
A gyerekek azt mondták, olyan mint egy rossz válasz
amit valaki megpróbált kitörölni de nem végezte jól a dolgát
És sosem fogják megérteni, hogy két gyermeket nevel
Akiknek a szépség definíciója azzal a szóval kezdődik, hogy Anya
Mert ők a szívét látják, nem pedig a bőrét
Hogy ő mindig ilyen csodálatos volt
A fiú
egy törött ág volt, akit egy idegen családfába oltottak
Örökbefogadták
De nem azért, mert szülei más sorsot szántak neki
3 éves volt, amikor kevert itallá vált
Egy rész egyedüllét, két rész tragédia
8. osztályban kezdte a terápiát
Személyiségét tesztek és pirulák alakították
Úgy élt, mintha az emelkedők hegyek lennének a lejtők pedig szakadékok
4/5-d rész öngyilkosság, egy szökőárnyi antidepresszáns
és egy kamasz, akit drogosnak hívtak
Egy részt a pirulák miatt
és 99 részt kegyetlenségből
10-dikben megpróbálta magát megölni,
mikor egy srácnak, aki még haza tudott menni anyuhoz és apuhoz
volt mersze azt mondani:
Tedd már túl magad rajta
Mintha a depresszió valami olyan lenne,
amit gyógyítani lehet azzal amit az elsősegély ládában találsz
Mind a mai napig egy két végén égetett dinamit
aki le tudja írni, hogyan hajlik meg az ég mielőtt leszakadna
És seregnyi barátja ellenére akik példaképnek tartják őt
Még mindig beszédtéma azok között akik nem értik
hogy a drog nélküli életnek
kevés köze van a függőséghez annál több az ép elméhez
Nem mi voltunk az egyetlenek, akik így nőttek fel
Mind a mai napig csúfolják a gyerekeket
A klasszikusok:
Hé hülye Hé köcsög
Olyan mintha minden iskolának lenne egy arzenálnyi gúnyneve,
melyet évente frissítenek
És ha egy srác megtörik az iskolában, és senki nem akarja meghallani
akkor is ad-e hangot?
Vagy csak háttérzaj egy beakadt lemezen
melyen az emberek olyanokat mondanak, mint A gyerekek kegyetlenek?
Minden iskola egy cirkuszi sátor
A rangsor
az akrobatáktól az oroszlánszelidítőkig, a bohócoktól a munkásokig tartott
De ezek mérföldekre voltak attól, akik mi voltunk
Mi voltunk a szörnyszülöttek
Rákkezű fiúk, szakállas hölgyek
Furcsaságok
Depresszióval és magánnyal zsonglőrködtünk
Egyedül pörgettük az üveget,
próbálva megcsókolni a megsebzett részeket, hogy gyógyuljanak
De éjszaka, mikor mások már aludtak a kötélen táncoltunk, gyakoroltunk
Igen, volt aki leesett,
De el akarom nekik mondani hogy ez mind törmelék csupán
ami hátramaradt akkor, mikor úgy döntöttünk összezúzunk mindent, amiről azt hittük mi vagyunk
És ha nem látsz magadban semmit ami gyönyörű,
szerezz egy jobb tükröt,
nézd kicsit közelebbről,
bámuld kicsit tovább
Mert benned is van valami ami miatt tovább próbálod
akkor is ha mindenki azt mondja, hagyd
Bekötözöd összetört szíved és ráírod magadnak:
Tévedtek
Mert lehet, hogy nem tartozol csoportba, vagy klikkbe
Talán téged választanak utoljára a kosárlabdában, vagy mindenben
Talán csak zúzódást és törött fogakat vittél magaddal,
hogy megmutasd és elmondd, de sosem mondtad
Mert hogy állhatnál ki magadért
mikor mindenki körülötted el akar temetni
Hinned kell, hogy tévedtek
Tévedniük kellett
Mi másért lennénk még mindig itt?
Úgy nőttünk fel, hogy az esélytelennek drukkoltunk
mert magunkat láttuk bennük
Abba a hitbe ültetett gyökérből hajtottunk ki,
hogy nem vagyunk azok amiknek hívtak minket
Nem vagyunk elveszett autók félreállva üresen egy főúton
És ha mégis, ne aggódj
Csak el kell sétálni benzinért
A Megcsináltuk osztály végzősei vagyunk
Nem pedig elhalványuló visszhangjai, azoknak a hangoknak, melyek azt sikítják
A csúfolás nem fáj
Persze, hogy fáj
De életünk mindig is egy egyensúlyozás marad
melynek kevés köze van a fájdalomhoz
és annál több a szépséghez