כשהייתי ילד חשבת שפורק צ'ופס (נתחי חזיר) וקרטה צ'ופס (מכות קָרָטֶה), זה אותו הדבר.
חשבתי שלשניהם קוראים פורק צ'ופס (נתחי חזיר).
ובגלל שסבתא שלי חשבה שזה חמוד, ובגלל שאת שניהם ממש אהבתי.
היא נתנה לי להמשיך לבלבל בניהם.
לא איזה עניין גדול.
ויום אחד, עוד לפני שהבנתי שילדים שמנים לא תוכנתו לטפס על עצים
נפלתי מעץ וחבלתי את צד ימין של גופי.
לא רציתי לספר לסבתא שלי כי פחדתי להיות בצרות כי שיחקתי במקום בו אסור היה לי להיות
אחרי כמה ימים המורה לספורט הבחין בחַבּוּרָה, ושלח אותי למשרד המנהלת.
משם נשלחתי לחדר קטן ובו אשא ממש נחמדה ששאלה אותי כל מיני שאלות על החיים בבית.
כמובן שלא ראיתי שום סיבה לשקר.
מבחינתי החיים היו די טובים.
אמרתי לה שבכל פעם שאני עצוב, סבתא נותנת לי קרטה צ'ופס (מכות קָרָטֶה)
זה הוביל לחקירה באורך מלא
והוצאתי מביתי לשלושה ימים עד שבסוף החליטו לשאול איך נפצעתי.
החדשות רצו מהר מאוד בבית הספר, וכך זכיתי בכינוי הראשון שלי.
פורק צ'ופס (נתחי חזיר)
עד עצם היום הזה
אני ש-ו-נ-א פורק צ'ופס (נתחי חזיר) .
אני לא הילד היחיד שגדל כך
מוקף באנשים שהיו חורזים לעצם את החרוז ההוא
על אבנים ומקלות, כאילו שעצמות שבורות כואבות יותר מהשמות שקראו לנו
וקראו לנו בכל השמות!
אז גדלנו באמונה שאף אחד לא ת\יתאהב בנו
שנהיה לבד לעד
שלעולם לא נפגוש מישהו\י שת\יגרום לנו להרגיש כאילו השמש זה משהו שהיא\הוא בנת\ה לנו בצריף שלה\ו
אז מיתרי לב שבור דיממו את הבלוז כשניסינו לרוקן את עצמנו כדי שלא נרגיש כלום
אל תגידו לי שזה כואב פחות מעצם שבורה
שחיים חודרניים זה משהו שהרופאים יכולים לחתוך (כמו ציפורן)
שאין לזה יכולת לשלוח גרורות, כי זה כן!
היא הייתה בת שמונה
זה היה היום הראשון של כיתה ג', כשקראו לה מכוערת
שנינו עברנו לאחורי הכיתה, כדי שיפסיקו הפגזות הכדורי רוק
אבל המסדרונות היו שדות קרב ומצאנו את עצמנו מיעוט מול רבים בסוף כל יום מבחיל
היינו נשארים\ות בפנים בהפסקה, כי בחוץ היה עוד יותר גרוע
בחוץ היינו צריכים\ות להתאמן בלברוח או בלעמוד ללא תזוזה כמו פסלים
לא השארנו רמזים לאיפה היינו
בכיתה ה' הם\ן הדביקו שלט לקדמת השולחן שלה
ובו כתוב: "זהירות כלב נושך"
עד עצם היום הזה, למרות שיש לה בעל אוהב
היא לא חושבת שהיא יפה
בגלל כתם לידה שיש לה על כמעט חצי מהפנים
הילדים\ות היו אומרים\ות שהיא נראית כמו טעות
שמישהו\י ניסה\תה למחוק, אבל לא כלכך הצליח\ה
והם לעולם לא יבינו שהיא מגדלת זוג ילדים שהגדרתם ל"יופי" מתחילה במילה אמא
בגלל שהם\ן רואים\ות את הלב שלה לפני העור שלה
בגלל שהיא תמיד רק הייתה מדהימה!
הוא,
היה ענף שבור שמישהו שתל בעץ משפחה אחר
מאומץ
לא כי ההורים שלו בחרו בגורל אחר..
הוא היה בן שלוש כשהוא נהיה ערבוב של חלק אחד - להישאר לבד
ושתי חלקי טרגדיה
התחיל טפול בכיתה ח'
הייתה לו אישיות בנויה מאבחונים וכדורים
חיים בהם עליות הן כמו הרים
וירידות כמו צוקים
מותאמים לאובדנות
נחשול של נוגדי דיכאון
התבגרות שבה קראו לו "נרקומן"
אחוז אחד בגלל הכדורים
99 אחוז בגלל האכזריות
ניסה להתאבד בכיתה י'
כשילד שעוד יכל לחזור הביתה לאמא ואבא שלו
היה מספיק חצוף להגיד לו "תתגבר"
כאילו דיכאון זה משהו שאפשר לרפא עם משהו מתכולת ערכת עזרה ראשונה
עד עצם היום הזה, הוא חומר נפץ, דלוק משני הצדדים
יכול לתאר לכם\ן לפרטי פרטים איך השמיים מתעקמים ברגעים לפני שהם עומדים ליפול
ולמרות הצבא של חברים שקוראים לו "השראה"
הוא נשאר נושא לשיחה בין אנשים שלא יכולים להבין
שלפעמים להיות נקי מכדורים פחות קשור להתמכרות ויותר לשפיות
אנחנו לא הילדים היחידים שגדלו ככה
עד עצם היום הזה עדיין קוראים לילדים בשמות
הקלאסים היו "טיפש"
היי יא נכה
נראה כאילו לכל בית ספר יש מחסן נשק של מילות גנאי שעדיין מתעדכן
בכל שנה..
ואם ילד נשבר בבית ספר ואין אף אחד מסביב שבוחר לשמוע
הוא יוצר רעש?
או שמא הם רק רעשי רקע מאלבום שתקוע על "נגן שנית"
ואנשים אומרים דברים כמו "ילדים יכולים להיות אכזריים"?
בכל בית ספר היה אוהל קרקס
וסדר ההופעות היה מאקרובטים למאלפי אריות
מליצנים לעובדי יריד
כל אלו קילומטרים לפנינו
אנחנו היינו פריקים
נערים עם ידי לובסטר ונשים מזוקנות
מוזרים שעושים להטוטים עם דיכאון ובדידות
משחקים אמת או חובה לבד
מנסים לנשק את החלקים הפצועים בנו ולהתרפא
אבל בלילה, כשהשאר ישנו
המשכנו ללכת על החבל הדק
כאימון. וכן, חלק מאיתנו נפלו
אבל רציתי לספר להם שכל החרא הזה
זה רק הריסות
שנשארו כשסוף סוף החלטנו לנפץ את הדברים שחשבנו שהיינו
ואם את\ה לא יכול\ה לראות משהו יפה בך
תשיג מראה יותר טובה!
תסתכל יותר מקרוב
תביט קצת יותר זמן
כי יש משהו בתוכך שגרם לך לנסות למרות כל מי שאמר לך לפרוש
בנית גבס סביב לבך השבור וחתמת עליו בעצמך
חתמת "הם טעו!"
כי אולי לא השתייכת לקבוצה או קליקה
אולי בחרו אותך אחרונ\ה לכדורסל או כל דבר אחר
אולי היית רגיל\ה להביא את הפצעים והשניים השבורות למיצג בכיתה
אבל מעולם לא הצגת
כי איך את\ה יכול\ה לעמוד על שלך
כשכל מי שמסביב רק רצה לקבור אותך
את\ה חייב\ת להאמין שהם\ן טעו!
זה חייב להיות טעות!
אחרת איך את\ה כאן
גדלנו עם הרגל לעודד את הקבוצה החלשה
כי ראינו את עצמנו בה
אנחנו הגזע שצמח משורש האמונה שאנחנו לא מה שאחרים קוראים לנו
אנחנו לא מכוניות נטושות על הכביש הראשי
ואם בעצם איכשהו אנחנו כן, אל תדאגו
אנחנו רק הלכנו להביא דלק
אנחנו בוגרי הבית ספר ל"שרדנו"
לא ההד המעומעם של קולות שצועקים "קללות לא יפגעו בי"
בטח שהן פגעו!
אבל חיינו לעד רק תמיד ימשיכו להיות ניסיון לעשות הרבה דברים בו זמנית
שפחות קשור לכאב
ויותר קשור ליופי