Itt nőttem fel.
Egy Rotterdam-közeli kis faluban
Hollandiában.
Az 1970-es és 80-as években, amikor tizenéves voltam,
ez a vidék még csendes volt.
Tele volt farmokkal, mezőkkel és mocsarakkal.
Ott töltöttem a szabadidőmet, remekül éreztem magam,
és ilyen olajképeket festettem,
vadvirágokat gyűjtöttem, madarakat figyeltem
és rovarokat gyűjtöttem.
Ez volt az egyik legbecsesebb felfedezésem.
Egy nagyon különleges bogár,
egészen bámulatos, a neve vörösnyakú szúfarkas.
Ez a bogárfajta az egész életét
egy hangyaboly belsejében éli le.
Úgymond megtanult "hangyául beszélni".
Ugyanazokat a kémiai jeleket
és illatanyagokat használja a kommunikációhoz, mint a hangyák,
és itt most épp azt mondja ennek a dolgozó hangyának:
"Szia! Én is dolgozó vagyok,
éhes vagyok, kérlek adj enni."
És a hangya eleget tesz a kérésnek,
mert a bogár ugyanazokat a kémiai anyagokat használja.
Évmilliók alatt
ez a bogár kifejlesztett egy módszert, hogy hogyan éljen egy hangyakolóniában.
Az évek alatt,
míg abban a faluban éltem,
20 000 különböző bogarat gyűjtöttem össze,
és egy egész bogárgyűjteményt építettem fel.
És ez már nagyon korán felkeltette az érdeklődésemet az evolúció iránt.
Hogyan jönnek létre a különböző formák, ez a hatalmas sokféleség?
Így lettem evolúcióbiológus,
mint Charles Darwin.
És akárcsak Charles Darwint, engem is hamarosan zavarni kezdett,
hogy az evolúció nagyrészt a múltban ment végbe.
A ma látható mintákat tanulmányozzuk,
miközben a múltban lezajló evolúciót próbáljuk megérteni,
de valós időben sosem látjuk bekövetkezni.
Nem tudjuk megfigyelni.
Ahogy maga Darwin mondta:
"Mindaddig, amíg a múltba vissza nem tekintünk,
semmit sem látunk ezekből a lassú, folyamatban lévő változásokból."
Vagy mégis?
Az elmúlt néhány évtizedben
az evolúcióbiológusok rájöttek, hogy az evolúció néha
sokkal gyorsabban megy végbe, és ténylegesen megfigyelhető,
főleg, amikor a környezet drasztikusan megváltozik,
és nagy szükség van a gyors alkalmazkodásra.
Természetesen manapság
a nagyobb környezeti változásokat mi, emberek idézzük elő.
Kaszálunk, öntözünk, szántunk, építkezünk,
üvegházhatást okozó gázokat eresztünk a légkörbe,
amelyek klímaváltozást okoznak.
Egzotikus növényeket és állatokat telepítünk olyan helyekre,
ahol korábban nem éltek,
élelmezési és egyéb szükségleteink miatt pedig halászunk, erdőt irtunk, vadászunk.
Mindezek a környezeti változások leginkább a városokban mutatkoznak meg.
A városok egy teljesen új, általunk létrehozott élőhelyet jelentenek,
amelyet téglával, betonnal, üveggel és acéllal borítunk be,
és ezek olyan áthatolhatatlan felületek,
ahol a növények csak nagyon nehezen tudnak gyökeret ereszteni.
Ugyancsak a városokban van jelen a legnagyobb mértékben
a vegyi szennyezés,
a mesterséges fény és a zaj.
Világszerte találkozhatunk olyan növények és állatok kavalkádjával,
amelyek a városban élnek,
mert megmenekültek a kertészkedéstől,
az akváriumoktól és a kisállat-kereskedelemtől.
És mit tesz egy faj,
mikor egy teljesen megváltozott környezetben él?
Nos, sokan persze sajnos kipusztulnak.
Azok viszont, amelyek nem halnak ki,
látványos módon alkalmazkodnak.
Manapság a biológusok kezdenek rájönni,
hogy a városok az evolúció mai melegágyai.
Ezek azok a helyek, ahol a vadon élő állatok és növények
a szemünk láttára, villámgyorsan fejlődnek,
hogy alkalmazkodjanak az új, városi feltételekhez.
Pont úgy, mint a vörösnyakú szúfarkas tette évmilliókkal korábban,
mikor csatlakozott egy hangyakolóniához.
Manapság olyan állatokat és növényeket találunk, melyek az emberhez költöztek be
és a mi városainkhoz alkalmazkodnak.
Mindeközben
arra is kezdünk rájönni,
hogy valójában az evolúció nagyon gyorsan is végbemehet.
Nem mindig egy hosszú, korszakokon átívelő folyamat,
hanem a szemünk láttára is bekövetkezhet.
Ez itt például a fehérlábú egér.
A New York környéki területeken őshonos emlős
több mint 400 évvel ezelőtt, mielőtt a város felépült,
mindenütt ott élt.
Manapság azonban kicsiny zöld területeken,
a város parkjaiban rekedt, aszfalttengerrel és forgalommal körülvéve.
Mintha Darwin Galápagos-szigeteki pintyeinek modern változatai lennének.
És mint Darwin pintyei,
az egerek minden egyes parkban fejlődésnek indultak,
és egymástól egyre inkább eltérővé váltak.
Ez itt a kollégám, Jason Munshi-South
a Fordham Egyetemről,
aki ezt a jelenséget tanulmányozza.
A New York parkjaiban élő
fehérlábú egerek DNS-ét vizsgálja,
és azt próbálja megérteni, hogyan fejlődnek
ezeken a kis zöld szigeteken.
Egyfajta DNS-lenyomatot használ, és amint mondja:
"Ha valaki egy egeret tesz elém,
és nem árulja el, hogy honnan származik,
én mindössze a DNS-éből pontosan meg tudom állapítani,
hogy melyik parkból jött."
Ennyire különbözővé váltak.
Jason arra is rájött, hogy ezek a változások
– ezek az evolúciós változások –
nem véletlenszerűek, hanem jelentést hordoznak.
Például a Central Parkban
azt találjuk, hogy az egerek olyan géneket fejlesztettek ki,
melyek elősegítik, hogy nagyon zsíros ételekkel is megbirkózzanak.
Emberi ételekkel.
Évente 25 millió ember látogat el a Central Parkba.
Ez Észak-Amerika leglátogatottabb parkja.
A látogatók nassolnivalókat,
mogyorót és gyorsételeket hagynak maguk után,
az egerek pedig elkezdtek ezekre rászokni,
márpedig ez az általuk megszokottól teljesen eltérő táplálék.
Az évek alatt
alkalmazkodtak ehhez a nagyon zsíros, nagyon emberi táplálékhoz.
Ez itt egy másik "dörzsölt", városi állat.
Az európai pettyes éticsiga.
Igen gyakori csigafaj,
megtalálható különféle színváltozatokban
a halvány sárgától a sötétbarnáig.
A színeket teljes mértékben
a csiga DNS-e határozza meg.
A színek az adott házban élő csiga
hőháztartását is meghatározzák.
Például egy csiga, amelyik kint van a napon,
a vakító napfényben,
és halványsárga a háza,
nem melegszik fel úgy, mint az a csiga, amelyiknek sötétbarna háza van.
Csakúgy, mint mikor fehér autóban ülünk, kevésbé melegszünk fel,
mintha fekete autóban ülnénk.
Van egy jelenség, az úgynevezett városi hősziget,
ami azt jelenti, hogy egy nagyváros központjában
a hőmérséklet több fokkal magasabb lehet,
mint a városon kívül.
Ez abból fakad,
hogy ott emberek milliói zsúfolódnak össze,
és minden tevékenységük és gépük
hőt termel.
Ráadásul a magas épületek a szelet is felfogják,
és a sok acél, tégla és beton magába szívja a napból érkező hőt
éjszaka pedig kibocsátja.
Így egy forró levegőből álló buborék keletkezik a nagyváros közepén.
A tanítványaim és jómagam úgy véljük, hogy ezek az éticsigák
a különféle házaikkal
talán a városi hőszigetekhez próbálnak alkalmazkodni.
Talán a belvárosban
a csigaház színe úgy változik,
hogy csökkentse a csigák túlmelegedését.
Ennek tanulmányozására egy közösségi tudományos projektbe fogtunk.
Készítettünk egy ingyenes okostelefon alkalmazást,
amellyel az emberek Hollandia-szerte
csigákat fotózhattak a kertjükben, az utcán
és külterületeken is,
a képeket pedig feltölthették egy közösségi, tudományos webes felületre.
Egy év alatt 10 000 csigás képet kaptunk,
melyeket Hollandiában fotóztak,
és amikor elkezdtük elemezni az eredményeket,
arra jutottunk, hogy beigazolódtak az eredeti feltételezéseink.
A városi hőszigetek közepén azt látjuk,
hogy a csigák sárgább, halványabb házat növesztettek.
A városi csiga és a manhattani egér
csak kettő az egyre növekvő számú állat és növény közül,
amelyek alkalmazkodtak ehhez az újfajta élettérhez,
az általunk létrehozott, városi élettérhez.
A könyvben, amelyet erről a témáról írtam
– a városi evolúció témájáról –
sokkal több példát mutatok be.
Például gyomnövényeket, melyeknek a magvai úgy alakultak át,
hogy könnyebben sarjadnak ki a kövezeten.
Tücsköket, melyek magasabb hangon ciripelnek,
ha zajos forgalom közelében élnek.
Szúnyogokat, amelyek áttértek arra, hogy az ingázó emberek vérével táplálkozzanak
a metróállomásokon.
Sőt, még a közönséges városi galamb is továbbfejlődött oly módon,
hogy képes méregteleníteni magát
a nehézfémszennyezéstől úgy, hogy azt eltárolja a tollaiban.
A hozzám hasonló biológusok a világ minden táján
egyre inkább érdeklődnek a városi evolúció
lenyűgöző folyamata iránt.
Kezdjük felismerni, hogy a földi élet
egy egyedülálló eseményének vagyunk tanúi.
Egy teljesen új ökoszisztéma van kialakulóban,
amely alkalmazkodik az általunk teremtett élettérhez.
És nemcsak a tudósokról van szó,
hiszen egyre inkább bevonjuk a városlakók millióinak kezét,
fülét és szemét.
Amatőr kutatókkal
és iskolás gyerekekkel együtt
építünk egy globális megfigyelő hálózatot,
amely lehetővé teszi, hogy a városi evolúció folyamatát
valós időben kövessük végig.
Mindeközben ez arra is rávilágít,
hogy az evolúció nem pusztán egy elvont dolog,
aminek a tanulmányozásához a Galápagos-szigetekre kell utazni,
vagy aminek a megértéséhez paleontológusnak kell lenni.
Az evolúció egy közönséges biológiai folyamat,
amely állandó jelleggel, mindenhol zajlik.
A hátsó udvarban, az utcában, ahol élünk,
mindjárt itt az előadótermen kívül.
Persze a lelkesedésemnek van egy másik oldala is.
Amikor visszamegyek a faluba, ahol felnőttem, látom,
hogy a gyermekkoromból jól ismert mezők és mocsarak többé nem lelhetők fel.
A falut felszippantotta
Rotterdam növekvő agglomerációja,
és a helyén bevásárlóközpontok,
elővárosok és buszsávok létesültek.
A megszokott állatok és növények közül sokan eltűntek,
talán a vörösnyakú szúfarkas is.
De egy dolog vigasztal:
bár lehet, hogy a faluban manapság felnövő gyerekek
nem tapasztalják meg azt a hagyományos természetet,
amelyben én felnőttem,
viszont egy újfajta természet veszi körül őket,
egy újfajta ökoszisztéma,
amely számukra épp olyan izgalmas lehet, mint nekem volt a régi.
Ők már egy új, modern kori Galápagoson élnek.
És ha összefognak amatőr kutatókkal
és hozzám hasonló evolúcióbiológusokkal,
akár a városi evolúciót tanulmányozó, 21. századi Darwinokká is válhatnak.
Köszönöm.
(Taps)