Megbocsájtanánk valaha is annak, aki megöli valamelyik családtagunkat?
2019 szeptemberében
Amber Guyerger dallasi rendőrt elítélték emberölésért,
és aztán az áldozat bátyja
megbocsájtott neki.
Brandt Jean 18 éves volt,
és nagy elismeréssel néztem a tévében a megbocsájtás gesztusát,
ahogyan sokan mások is.
De egyben aggódtam is.
Azon aggódtam, hogy egy afro-amerikaitól, mint amilyen Brandt Jean is,
gyakrabban várják el, hogy megbocsájtson, mint másoktól.
És aggódtam azon is, hogy egy fehér rendőr, aki vétkes valaki halálában,
mint ahogyan Amber Guyer,
kisebb büntetést kap, mint amit más.
De mivel jogászprofesszor vagyok,
aggódtam a törvény miatt is.
A törvény annyira büntetéspárti napjainkban,
hogy az már maga is része a problémának.
Pont ez az, amiről itt beszélni fogok.
A személyes megbocsájtás e grandiózus példája döbbentett rá,
hogy a jogászok és a hatóságok csak nagy ritkán folyamodnak azokhoz az eszközökhöz,
amelyeket maga a törvény teremt meg a megbocsájtás alkalmazására,
pedig ez az elv egy virágzó társadalom sarokköve kéne, hogy legyen.
Félek, a jogalkalmazók és a hatóság nem megfelelően alkalmazzák a megbocsájtást,
melynek segítségével elengedhetnénk jogos sérelmeket.
És sok ilyen eszköz van:
köztük a kegyelem, a büntetés enyhítése, a priusz törlése,
az adósság elengedése
és a méltányosság a rendőrség, az ügyészség és a bíróság részéről.
És azon is aggódom – olyan aggódós vagyok –,
(Nevetés)
hogy amikor használják ezeket az eszközöket, nem idéznek-e elő
újabb különbségeket, egyenlőtlenségeket rasszok, osztályok
és más előnyös vagy hátrányos helyzetben lévő társadalmi csoportok között.
Amikor az Egyesült Államok elnöke kegyelmet gyakorol büntetőügyekben,
sokszor közrejátszik az előítélet vagy az elkövető kapcsolatrendszere.
Visszatekintve ugyanolyan bűncselekményre, ugyanolyan ítéletre,
a fehérek négyszer több eséllyel kapnak kegyelmet, mint a kisebbségiek.
Az egyének közti megbocsájtást
valamennyi vallási és filozófiai hagyomány támogatja.
Orvosilag is kimutatható, hogy a sérelem és a harag elengedése
jótékony hatással van az egészségünkre.
Ahogyan Nelson Mandela
Dél-Afrikát az apartheidből
a demokráciába vezetve magyarázta:
"Olyan a harag, mint mérget inni, remélve, hogy majd megöli az ellenségeinket."
A törvény a megbocsátást kérőket és keresőket mentesítheti a büntetés alól.
Például az Egyesült Államok 39 államában és Washington D.C.-ben
vannak törvények, amelyek lehetővé teszik,
hogy az egészségügyi dolgozó bocsánatot kérjen műhiba esetén,
és nem kell attól félnie,
hogy a beismerést később felhasználják ellene
kártérítési keresetben.
A csődtörvény ennél tovább megy: nemcsak mentesít, de bizonyos feltételek mellett
lehetőséget ad az adósnak az újrakezdésre.
A kegyelem és a rehabilitáció is ilyen, mert eltörli a büntetett előéletet.
Majdnem 40 évig tanítottam jogot,
nehéz elhinni, de csak most ismertem fel,
hogy nem tanítjuk meg a joghallgatóknak a megbocsájtás eszközeit,
amelyek részei a jogrendszernek,
és a jogi iskolák sem vizsgálják általában annak lehetőségét,
hogy olyan új módokat találjanak a megbocsájtásra,
melyeket a törvény támogatni vagy alkalmazni tud.
Ezek elszalasztott lehetőségek,
és egyben elmulasztott kötelezettségek is,
mert a hallgatók, akiket tanítok,
ügyészek, bírák, kormányzók, elnökök lesznek.
Barack Obama, volt diákom, az Egyesült Államok elnökeként –
felhatalmazásával élve – kegyelmet gyakorolt.
Több száz embert engedett ki a börtönből, miután megváltozott a törvény,
és ennek köszönhetően a kábítószeres bűncselekményekért elítélteknek
már rövidebb büntetés jár.
Ha nem gyakorol kegyelmet, még mindig börtönben lennének ezek az emberek.
A megbocsátás törvényi eszközeit többször kéne használni,
de elfogulatlanul és nem ok nélkül.
A "New Yorker" egy karikatúrája egy bírót ábrázol nagy orral és nagy bajusszal,
amint lenéz a vádlottra,
akinek pont ugyanolyan az orra és a bajusza,
és azt mondja: "Nyilvánvalóan ártatlan."
(Nevetés)
A megbocsátás feloldhatja azt a törvényi kötelezettséget,
hogy azonos körülmények fennállása esetén azonos módon kezeljük az embereket,
és a szabályokat mindenkire egyformán alkalmazzuk.
Ezekben a gyűlölettel terhes időkben, a tömeges bebörtönzések idején,
amikor a fogyasztói tartozások általánosak,
több megbocsátásra van szükség, de szükség van a megbocsátás elveire is.
Korrekt módon kell megbocsátanunk.
Hasonlítsuk például össze azt, ahogy világszerte kezelik a gyermekkatonákat,
és ahogyan az Egyesült Államok kezeli a fiatalkorú elkövetőket.
A Emberi Jogok Nemzetközi Törvénye
tiltja gyermekek részvételét fegyveres konfliktusban,
és bünteti azokat a felnőtteket, akik ezért leginkább felelősek.
De magukat a gyermekeket egészen másként kezeli.
A Nemzetközi Bünetőbíróság –
melynek mára 122 nemzet a tagja –
elítélte Thomas Lubangát, Kongó hadurát,
mert besorozott, toborzott és alkalmazott gyermekeket, kamaszokat katonaként.
Számos nemzet elkötelezte magát amellett,
hogy 15 év alattiak ne lehessenek katonák,
és akik mégis azok lettek, azokra a legtöbb nemzet nem úgy tekint,
mint akik rászolgáltak a büntetésre,
hanem mint akiket támogatni kell az újrakezdésben.
Vessük össze ezt azzal, ahogy a fiatalkorú elkövetőket kezeli az Egyesült Államok.
Itt szigorúan büntetik a kiskorúakat,
gyakran felnőtt bíróság elé állítják, sőt felnőtt börtönbe zárják őket.
Pedig a gyermekkatonákhoz hasonlóan a kamaszok vagy gyerekek is
akkor keverednek erőszakos cselekményekbe az Egyesült Államokban,
amikor kevés a lehetőségük,
megfenyegetik,
vagy ráveszik őket felnőttek pénzzel vagy ideológiával.
Ha gyermekkatonákról van szó, mindig hangsúlyt kap ártatlanságuk,
de az Egyesült Államok fiatal gengszterei esetében nem esik szó róla.
Pedig mindkét esetben a felnőttek világának hálójába kerültek a fiatalok,
és a megbocsájtás egyszerre tud elszámoltatást és új kezdést ajánlani.
Mi lenne, ha a tettlegességen, bűncselekményen ért fiataloknak
lehetőségük lenne felvállalni a felelősségüket,
miközben tanulnak és újjáépítik életüket, saját közösségüket?
Van jogi lehetőség, amely felszólítja a fiatalt, adjon számot viselkedéséről,
és bevonhatja a közösség tagjait is, hogy meghallgassák és megbocsássanak.
Ez az ún. helyreállító igazságszolgáltatás,
ami sokkal inkább az elszámoltathatóságra és a szolgálatra teszi a hangsúlyt,
semmint a büntetésre.
Az Egyesült Államokban több iskola alkalmaz már
helyreállító igazságszolgáltatást a konfliktusok megelőzésére és kezelésére,
és azért, hogy megtörje az "iskolából a börtönbe" életutat.
Némelyik amerikai középiskola az automatikus felfüggesztés helyett
azzal a lehetőséggel él, hogy az áldozatok elmondhatják, mit éreztek,
a támadók pedig vállalják a felelősséget tettükért.
Ahogyan elmondják tapasztalataikat, érzéseiket egy lopással,
gyűlölködő falfirkával, fizikai vagy verbális zaklatással kapcsolatban,
az áldozatok és a támadók gyakran erős érzelmeket fejeznek ki.
És a közösség más tagjai is elmondják,
milyen hatást tett rájuk a támadás.
Az egészet gyakran egy diáktárs vezeti, akit felkészítettek konfliktuskezelésre,
és hogy levezényeljen egy beszélgetést arról,
miként kárpótolhatja a támadó az áldozatot.
Közösen egyetértésre juthatnak, hogyan tovább,
mit tehet a károkozó, hogy helyrehozza a sérelmet,
és mit tehetnek ők, mindannyian, hogy elkerülhetők legyenek a konfliktusok.
Nézzünk egy aktuális példát.
Kaliforniában egy fiatal lányt, Mercedes M.-et áthelyezték
az egyik középiskolából egy másikba,
többszöri felfüggesztés után,
mert verekedésekbe keveredett.
És itt, az új középiskolájában,
két fiatal lány hazugsággal vádolta,
és k*nak nevezte.
Jött egy ügyvéd, beszélt vele, és annyira elnyerte a lány bizalmát,
hogy az elárulta neki, ellopta az egyik osztálytársa cipőjét.
Kiderül, hogy a három lány már régóta ismeri egymást,
és egyetlen módja van köztük az érintkezésnek –
a verekedés.
A konfliktuskezelő meghívta őket,
hogy zárt körben beszélgessenek el arról, mi is történt,
és ezt elfogadták.
Eleinte mindegyikük heves érzelmeket fejezett ki.
Aztán Mercedes bocsánatot kért.
Elmondta, hogy azért lopta el a cipőket,
mert el akarta adni őket.
Drogtesztre kellett a pénz,
hogy anyja bebizonyíthassa, tiszta,
és megpróbálhassa visszaszerezni két kisebb gyermekét
az állami gondozásból.
Meghallották ezt a lányok,
látták, hogy Mercedes sír,
és megölelték.
Nem kérték tőle vissza, amit ellopott,
azt mondták, azt akarják, hogy újrakezdhessen.
Akartak egy okot, hogy megbízhassanak benne.
Később Mercedes elmondta,
biztos volt benne, hogy felfüggesztették volna,
ha nem vesznek részt egy ilyen eljárásban.
Iskolája pedig kevesebb mint felére csökkentette a felfüggesztés idejét,
köszönhetően a helyreállító igazságszolgáltatás ilyen alkalmazásának.
A helyreállító igazságszolgáltatás alternatívái
az elkövetőt és az áldozatát bevonják olyan kommunikációs formákba,
amilyenekre a hagyományos, vádló és védekező eljárásban nincs mód.
Ez vált mostanában követendő eljárássá
például a fiatalkorúak bíróságán Washington D.C.-ben
vagy egy Los Angeles-i kezdeményezésben, ahol az ítéleteket fiatalok hozzák.
Ha ráhangolódnánk a méltányosságra,
az olyan eszközök, mint a csődeljárás, nem csupán a fizetésképtelenné vált
profitorientált szervezeteknek lennének elérhetők,
de azoknak a diákoknak is, akik nem képesek fizetni a kölcsönüket;
nem a kampányfinanszírozók kapnának kegyelmet,
és a feketék büntetése nem lenne átlagosan 20%-kal hosszabb,
mint a fehéreké,
a bírák mérlegelési joga miatt.
A mindenkire vonatkozó kegyelem egy módja az ilyen részrehajlás elkerülésének.
Néha egy társadalomnak szüksége van az újrakezdésre
a büntetést és az adósságot illetően.
A Biblia is előírja, hogy bizonyos időközönként el kell engedni az adósságot,
ki kell szabadítani a foglyokat,
és ez adott ösztönzést egy mai, világméretű mozgalom elindítására.
2000-ben II. János Pál pápa,
Bono, a rocksztár, és több mint 60 nemzet összefogott
a fejlődő országok adósságának elengedése érdekében,
és sikerrel jártak:
100 milliárd dollárt is meghaladó adósságukat
nem kellett visszafizetniük.
Ez a szegénység észrevehető mértékű csökkenését eredményezte.
Vannak, akik hasonló szellemben követik
a kereskedelmi adósságkezelők technikáját,
fölvásárolják fillérekért az adósságot,
és keresik a behajtás lehetőségét.
John Oliver, egy késő esti televíziós műsor házigazdája
a RIP Medical Debt non-profit csoporttal társulva
mindössze 60 ezer dollárért
felvásárolt egy 15 millió dolláros, egészségügyben keletkezett adósságot,
és aztán elengedték.
(Taps)
Ez lehetővé tette majdnem 9000 embernek, hogy újrakezdje az életét.
Az ilyen precedenseknek követőkre kéne találniuk, bátorítaniuk kéne másokat.
Épp ideje az újrakezdésnek,
tele vannak a börtönök,
tömegesek az egészségügyi és a fogyasztói adósságok,
és vannak nyomorban élő elítéltek,
akiket fizetésre köteleztek és adósságba taszítottak,
mert azt várják tőlük, hogy fizessenek kirendelt pártfogó felügyelőjüknek
és elektronikus nyomkövetőjükért.
Megbocsájtani a törvénysértést,
vagy elengedni a kölcsön megfizetését
valóban kockázatos lehet.
A kegyelem esetleg több bűncselekmény elkövetésére ösztönözhet.
A közgazdászoknak szavuk is van erre:
"erkölcsi kockázat".
Adjunk-e amnesztiát a bevándorlási törvény megsértőinek?
Gyakoroljon-e egy elnök kegyelmet a saját védelmében,
vagy hogy elősegítsen egy törvénytelenséget?
Ezek napjaink nehéz kérdései.
De a felhalmozódó haragnak is megvannak a maga veszélyei.
Ahogy annak is, hogy olyan körülményekért hibáztassunk valakit,
melyekre nagyrészt nincs ráhatása.
A törvénytől megbocsájtást várni nem jelenti a bűn tagadását.
Sőt, tágítja a látókört,
Láthatóvá teszi a nagyobb összefüggéseket,
és új, előre mutató választásokat tesz lehetővé,
ha tiszta lappal kezdhetünk.
Köszönöm.
(Taps)