(Sunete din pădurea tropicală)
În vara anului 2011, ca turist,
am vizitat pentru prima dată pădurile tropicale din Borneo
și, după cum vă imaginaţi, am fost frapat de sunetele acesteia.
E o constantă cacofonie de sunete.
Unele ies în evidență.
De exemplu, aceasta e o pasăre mare, pasărea rinocer.
Acesta e bâzâitul unei cicade.
Asta e o familie de giboni care își cântă de la mare distanță.
Sunetul a fost înregistrat într-o rezervație de giboni,
de-aia se aud atâţia,
dar cel mai important sunet care venea atunci din pădure
era unul pe care nu l-am auzit, de fapt, nimeni de acolo nu-l observase.
În rezervația de giboni se ocupau preponderent
cu reabilitarea gibonilor, dar alocau mult timp
și pentru a le proteja arealul de tăierile ilegale de acolo.
Dacă din înregistrarea pădurii scoatem gibonii, insectele şi restul,
mereu se aude în surdină, la mare distanţă, o drujbă.
Erau trei paznici permanenți postați la limita rezervației
a căror treabă era să o apere de tăierile ilegale.
Într-o zi, plimbându-ne ca turiştii prin pădure,
la nici cinci minute de mers, am dat peste cineva care tăia un copac,
la 5 minute, câteva sute de metri de postul de pază.
N-a auzit drujba pentru că pădurea e zgomotoasă, cum aţi auzit.
Mi s-a părut inacceptabil ca în vremurile noastre moderne,
la câteva sute de metri de postul de pază, într-o rezervație, nimeni nu aude drujba.
Pare imposibil, dar e chiar adevărat.
Cum oprim tăierile ilegale?
E foarte tentant, ca inginer, să găsești o super-soluție high-tech năzdrăvană.
Dar, fiind în pădurea tropicală, soluţia trebuia să fie simplă,
şi uşor de îmbunătăţit.
Am observat că aveam deja tot ce ne trebuia.
Puteam face un sistem prin care să oprim asta,
folosind resursele existente.
Pe cine aveam? Ce aveam deja în pădure?
Păi, aveam oamenii.
Aveam grupul de 3 paznici permanenți, hotărâți să stopeze tăierea copacilor,
doar că trebuiau să afle cumva ce se întâmpla în pădure.
Adevărata surpriză, mare, a fost că aveam conectivitate acolo, în pădure.
Era serviciu de mobil acolo, în mijlocul junglei.
Eram la sute de km de cel mai apropiat drum,
unde nu era curent electric, dar aveau semnal foarte bun,
în orașe, oamenii erau pe Facebook tot timpul,
navigau pe Internet de pe telefoane.
Asta mi-a dat idea să mă folosesc de sunetele pădurii,
să detectez prin programe sunetele de drujbă
pe care oamenii nu le pot detecta şi să trimit o alertă prin telefon.
Aparatura trebuia urcată în copaci.
Am putea folosi un aparat cu care să ascultăm sunetele pădurii,
să-l conectăm la rețeaua de telefonie existentă
și să alertăm personalul de teren, găsind astfel soluţia problemei lor.
Să vorbim puţin despre salvarea pădurilor tropicale
pentru că despre asta am tot auzit de când ne știm.
Generația mea a auzit de salvarea pădurilor tropicale
de când eram copii, și se pare că mesajul e același:
„Trebuie, super-urgent, salvate pădurile tropicale”,
„ieri s-au defrişat suprafeţe de atâtea terenuri de fotbal”.
Totuși, iată că azi mai avem doar jumătate din pădurea tropicală
și probleme mai urgente, cum e schimbarea climatică.
Faptul mai puțin cunoscut, de care nu eram conștient atunci,
e că despăduririle dau mai multe gaze cu efect de seră
decât avioanele, trenurile, mașinile, camioanele și vapoarele împreună.
Sunt pe locul doi în ce priveşte schimbarea climatică.
Totodată, după Interpol,
90% din tăierile din pădurile tropicale sunt ilegale,
cum era și cea pe care am văzut-o.
Dacă îi putem ajuta pe oameni să aplice legea în pădure,
putem reduce mult aceste 17%
și probabil vom avea un impact major într-un timp scurt.
Posibil să fie cea mai rapidă și ieftină cale de luptă cu schimbarea climatică.
Iată sistemul imaginat. Pare tehnologie super-înaltă.
Când porenşte drujba, aparatul detectează sunetul,
alertează, prin rețeaua GSM existentă, pe paznicul din teren
care poate interveni în timp real și poate opri delictul.
Nu se merge în pădure la numărat cioate.
Nu te mai uiți din satelit la singurul copac rămas după o defrişare.
E intervenție în timp real.
Am zis că e cea mai rapidă și ieftină cale,
dar, după cum ați văzut, ei n-au reuşit s-o facă,
deci e posibil să nu fie rapid și ieftin.
Dar dacă aparatele din copaci ar fi celulare, ar putea fi foarte ieftin.
În fiecare an, aruncăm sute de milioane de celulare,
sute de milioane doar în SUA,
fără să socotim restul lumii, cum ar trebui,
dar, de fapt, celularele sunt bune.
Sunt pline de senzori. Pot asculta pădurea.
Trebuie protejate, puse în cutia ce se vede aici și alimentate.
Alimentarea a fost una din marile provocări pe care le-am avut
pentru că alimentarea unui celular sub coronament,
orice fel de alimentare solară sub coronament e o problemă.
Vedeţi proiectul panoului solar construit tot din resturi,
ale unui proces industrial.
Aici sunt benzile care se taie.
Aici sunt eu, montând totul în garajul părinților.
Le mulțumesc foarte mult pentru că mi-au dat voie.
Vedeți aici dispozitivul în copac.
Poate observaţi că-s destul de camuflate de coronament şi de distanţa de la sol.
E important pentru că, deși detectează sunetul drujbei
pe o rază de aproape 1 kilometru, acoperind cam 3 km pătraţi,
dacă-s înlăturate, suprafața rămâne descoperită.
Dar chiar funcționează?
Pentru testare, le-am dus înapoi în Indonezia, în alt loc,
într-o altă rezervație de giboni periclitată zilnic de tăieri ilegale.
Chiar a doua zi s-a înregistrat zgomot de drujbă, ilegal.
Am fost alertați în timp real. Am primit e-mail pe celular.
Abia ce urcasem în copac. Toţi restul coborâseră şi fumau.
Primesc un e-mail și toţi fac linişte.
Se auzea drujba, foarte încet în fundal, dar nimeni n-o auzise până atunci.
Apoi am pornit să-i oprim efectiv. Eram puțin nervos.
Aici eram aproape de locul unde erau tăietorii.
Aici se vede că aproape regretam întreagul demers,
neştiind ce ne aşteaptă peste deal. Tipul e mult mai curajos decât mine.
A pornit, aşa că a trebuit să urc dealul după el.
A trecut dealul şi i-a întrerupt pe tăietori.
Au fost foarte surprinşi pentru că nimeni nu-i mai oprise până atunci.
I-a impresionat atât de mult încât, – ne-au spus ai noştri –
de atunci n-au mai apărut.
Erau de treabă. Ne-au arătat cum se desfăşoară tot procesul
și ne-au convins la faţa locului,
că dacă apari chiar atunci și îi oprești, ajunge ca să nu se mai întoarcă.
Deci... (Aplauze)
Mulțumesc. (Aplauze)
Vestea s-a răspândit, probabil pentru că spusesem multora.
Apoi s-a întâmplat ceva uluitor.
Oameni din toată lumea au început să trimită e-mailuri, să dea telefoane.
Oameni din toată Asia, Africa şi America de Sud,
ne spuneau că și ei au nevoie de aşa ceva.
Cel mai important lucru: crezusem că e excepţional
că în păduri era semnal destul de bun. Ni s-a spus că nu e excepțional
și că semnal e mai ales la liziera pădurii care e cea mai periclitată.
Apoi s-a întâmplat ceva uimitor:
oamenii au început să ne trimită vechile telefoane mobile.
Acum avem un sistem în care folosim oamenii din teren, care deja sunt acolo,
care pot utiliza și îmbunătăți conexiunea,
și folosim celularele vechi, trimise de oamenii din întreaga lume,
ca telefoanele lor să fie utile în „viața de apoi”, să zic așa.
Dacă restul aparaturii poate fi reciclat în întregime,
se poate spune că e o aparatură în întregime reciclabilă.
Să recapitulez, asta nu e vreo soluție high-tech.
A apărut din utilizarea a ceea ce exista deja
și sunt 100% convins că, dacă nu cu celulare,
vor fi totdeauna destule lucruri
cu care se pot obține soluții similare, foarte eficiente în noul context.
Mulțumesc mult.
(Aplauze)