Vicces, hogy a külföldiek mindig ugyanazokat kérdezik,
amikor először találkozunk.
Olyasmiket mint:
"Jé, mongol vagy?"
"Lóval szoktál dolgozni járni?"
"Tudod, hogy mi az a kóla?"
Vagy: "Van Mongóliában csoki?"
És hogyha szórakozni akarok,
olyanokat mondok, mint:
"Te jó ég,
még sosem hallottam ezekről!
Mi az a kóla és a csoki?
Tudnál többet mondani róluk?"
Ez mindig bejön,
és utána jót nevetünk ezen.
Valójában a fővárosunk, Ulánbátor, nagyon is városias.
Vannak kereskedelmi épületeink,
híres hoteleink
és művészeti tereink is.
De nagyon gyakran a külföldiek arra fókuszálnak,
hogy mi hiányzik Mongóliából.
A hatalmas, érintetlen tájat
és a hagyományos nomád életmódot
a szegénység jeleinek tekintik.
Nem értek ezzel egyet.
Úgy vélem,
sok olyat tanulhatunk az ősi mongol nomádoktól,
ami segíthet életben maradni
az elkövetkező években és évtizedekben.
Ez egy kép rólam, ahogy Mongólia legünnepeltebb hangszerén,
a morin khuuron,
vagyis a lófejes hegedűn játszom.
Kilencéves voltam, mikor elkezdtem tanulni játszani rajta,
és tizenegy éves koromra már a világot jártam,
és Mongóliát képviseltem nemzetközi fesztiválokon.
Éltem és tanultam Japánban, Kínában, Finn-, Német- és Svédországban.
De amikor huszonegy éves lettem,
váratlanul elvesztettem drága édesanyámat,
és csupán két évvel később
elvesztettem apámat is.
Egyedüli gyerekként
ez nagyon megviselt, és magányos voltam.
Ebben az időben, csak az országom maradt nekem,
így elhatároztam, hogy hazamegyek.
Mély szomorúságomban
a hazám a biztonság és a valahova tartozás érzését adta.
Elképzeltem, hogy Mongólia végtelen kék ege az apám,
és az érintetlen, káprázatos táj az anyám.
Mivel több mint egy évtizedet éltem fejlett országokban,
nagyon eltávolodtam a nomád életmódtól,
így újra közel akartam kerülni hozzá, és személyesen is megtapasztalni.
Gyakran utaztam Mongólia-szerte, távol a várostól,
azokba a tartományokba, ahol a nagyszüleim éltek,
hogy lássam, a szüleim és én honnan jövünk,
és hogy jobban megértsem a saját identitásomat.
Gyerekként sokszor hallottam történeteket arról,
hogy a mongol nomádok a legszívélyesebb emberek a földön,
és látni akartam a saját szememmel,
hogy tényleg adnak-e ételt és szállást egy idegennek.
Így elindultam vidékre,
órák hosszat utazva földutakon.
A leghihetetlenebb a mongol nomádokkal kapcsolatban az,
hogy a szomszédok gyakran 40 kilométerre laknak egymástól,
és hogy Mongóliában a legelő nem magántulajdon.
Bizonyos értelemben
a mongol nomádok teljes szabadsággal rendelkeznek,
úgy járják a varázslatos tájat, ahogy csak akarják.
Végül megláttam két szerény jurtát,
és lehúzódtam az útról.
A jurták, vagy gerek
hagyományos mongol lakóhelyek.
Teljes mértékben természetes anyagokból készülnek:
faváz és fapadló,
bőr kötelek
és nemezelt birkagyapjúból készült vastag takarók.
Csupán három-négy óra alatt fel lehet állítani,
vagy szét lehet szedni,
és a téli mínusz 50 Celsius-fokban is melegen tart.
A jurta előtt
a gyerekek birkákkal és kecskékkel játszottak,
és mikor köszöntem nekik,
a szülők beinvitáltak.
A feleség meleg tejes teát töltött nekem,
a férj pedig étellel kínált,
ami már ki volt készítve az asztalra.
Némi csevegés után
a férj udvariasan a látogatásom céljáról kérdezett,
én pedig nyíltan azt válaszoltam,
hogy csak utazgatok,
felfedezem a nagyszüleim gyökereit,
és hogy szállásra lenne szükségem,
mivel a nap már lemenőben volt.
És tudják mit?
Azt mondta, hogy addig maradhatok, ameddig csak szükségem van rá,
egyetlen feltétellel.
Megkérdezte, hogy játszanék-e a morin khuuron,
a hagyományos mongol lófejes hegedűn.
El se tudtam hinni, hogy valóban ez történik.
A lófejes hegedű olyan volt, mint egy belépőjegy.
Amikor a mongolok rájönnek, hogy tudsz játszani a morin khuuron,
azonnal tisztelnek érte.
Úgy tartják,
a két húrján a világ összes eseményét ki lehet fejezni.
Végül kilenc napig maradtam a családnál,
és egyszer sem kérték, hogy távozzak.
Azt hiszem, azt is megengedték volna, hogy két hónapig maradjak.
És itt a lényeg:
mielőtt találkoztam velük,
azt hittem, hogy a mongol nomádok kedvességből olyan szívélyesek,
mint mindenki más.
De rájöttem, hogy ennél többről van szó.
A közösség túlélése a lényeg.
Mivel a nomádok rendkívül távoli területeken élnek,
teljesen ki vannak téve a természet szeszélyeinek.
Erős havazás,
egy hirtelen áradás
vagy egy tomboló vihar
tönkre tehet egy nomád családot.
Ma egy idegennek van szüksége segítségre,
de lehet, hogy holnap te leszel a helyében.
Ezért vigyáznak egymásra,
és segítenek minden rászorulón.
Ez nagyon mélyen megérintett,
mert úgy érzem, mi emberek egyre önzőbbek leszünk.
A nomád családnál való tartózkodás felébresztett.
Soha nem láttam hasonlót a fejlett országokban.
A nomád feleség megmutatta,
hogyan készítik el az alapanyagokból a tejtermékeiket:
pl. fehér sajtot, joghurtot, tsegeet,
sőt még a hagyományos, tehéntejből készült vodkát is.
Minden eszközt, amit használnak, kézzel készítenek természetes anyagokból.
A jurtában tüzelőanyag helyett
szárított tehéntrágyával fűtöttek.
Minden élesen szemben állt
a műanyaggal és acéllal teli városi életemmel.
Ez egy mindent átfogó élmény volt számomra,
a kifinomultság egy teljesen más formája.
Ahogy minél többet utaztam Mongólia félreeső területein,
egyre inkább megértettem,
hogyan táplálja a természet az ősi nomád életmódot.
A nomád élet valóban hulladékmentes.
Hat év alatt
több mint húsz családot látogattam meg,
és mindenhol ugyanazt tapasztaltam.
Beinvitáltak, étellel kínáltak,
és szállást adtak, ha szükségem volt rá.
Meglepett, hogy milyen kevés tulajdonuk volt.
Először azt hittem, azért van, mert évente akár négyszer is költöztek.
Jó, ezt elég egyszerű megérteni.
Csak azt cipeled, amire szükséged van.
De aztán megtudtam,
hogy mélyebb gondolat van e mögött.
A nomádok mindig is úgy gondolták,
hogy csak áthaladunk ezen az életen,
az emberek üres kézzel jönnek és távoznak,
ezért úgy vélik, semmi értelme olyat építeni, ami tönkreteszi a természetet,
vagy anyagi dolgok után sóvárogni,
amikor a várható élettartamunk kevesebb mint száz év.
Ehelyett a hagyományokat tartják fontosnak,
a szokásokat, a történelmet,
és ezeket továbbadják nemzedékről nemzedékre.
Ez az ősi nomád filozófia ráébresztett,
hogy többre kéne gondolnom, mint csupán a saját kényelmemre.
Mongólia tájait járva valódi szabadságot éreztem,
és valahányszor visszajöttem a városba,
kerestem a minimalista életmód lehetőségeit.
Digitalizáltam a cégem összes dokumentumát.
Ami ezelőtt húsz csomag A4-es papírt vett igénybe,
most ráfér egyre.
Kisebb lakásba költöztem, csökkentettem a karbonlábnyomom,
és szokássá tettem, hogy kétszer is meggondolok sok életmódbeli kérdést,
például, hogy mit veszek, mivel utazom –
otthon és a munkában egyaránt.
De a legfontosabb, hogy már nem foglalkozom
gyorsan változó fogyasztói cikkek marketingprojektjeivel,
hanem olyan szervezetekkel dolgozom, amelyek a fenntarthatóságot segítik elő.
De a legnagyobb változás,
hogy teljesen új szemmel kezdtem nézni a fejlődésre.
A városiak
a hagyományos jurtában
kevesebb tulajdonnal élő nomádokat
gyakran szegénynek tekintik.
Nemcsak külföldön,
hanem otthon, Mongóliában is.
Úgy gondoljuk, hogy minden fejlődő ország célja,
hogy ott legyen az új Tokió vagy New York
felhőkarcolókkal, bevásárló- központokkal és fizetős utakkal.
A világ társadalmai sorra hagyják el a hagyományaikat
az anyagi javak üldözésében.
De ne felejtsük el,
hogy a fejlett országokat
terheli leginkább a felelősség a klímaváltozásért.
Meg kell kérdezzük magunktól,
hogy miért követünk olyan mintát,
amiről tudjuk, hogy árt a világnak.
Mindannyian megtapasztaltuk a döntéseink következményeit
az elmúlt nyolc hónapban.
Tisztességesen bánni a természettel
és a környezetbarát, hulladékmentes szokásokra figyelni
már nem csak egy lehetőség.
És ki ismerné ennek a legfontosabb elemeit jobban, mint az őseink,
akik a média és technológia nélkül,
csak saját bölcsességükre hallgatva éltek.
Mongolként
azt hallva nőttem fel,
hogy a fejlődő országok alsóbbrendűek,
és ezt nagyon magamra vettem.
De ma már tisztán kimondhatom,
hogy nem látom hátrányos helyzetűnek a fejlődő országokat.
Pont ellenkezőleg,
olyan országokat látok, amelyeknek a legnagyobb lehetőségük van arra,
hogy jót tegyenek és jól.
Olyan országok ezek, amelyek képesek meghatározni a fejlődésük irányát,
és amelyeknek előnyük van egy jobb és biztonságosabb környezet kiépítésére
mindenki számára.
Ami évezredek óta bevált az őseinknek,
beválhat nekünk most
és a jövőben is,
ha a legfrissebb újításokkal társítjuk ezeket.
Végül is, mind vendégek vagyunk csupán ezen a földön,
hát bánjunk tisztességesen a földdel és egymással,
ahogy azt az ősi mongol nomádok is tették.
Köszönöm.