מצחיק איך אנשים זרים שאלים אותי את אותן השאלות
כשהם פוגשים אותי לראשונה.
שאלות כמו,
"וואו את ממונגוליה?
אז את רוכבת על סוסים לעבודה?"
"את יודעת מה זה קולה?"
או "יש לכם שוקולד במונגוליה?"
ואם אני רוצה להשתעשע מכך,
אני אומרת משהו כמו,
"אלוהים אדירים,
מעולם לא שמעתי על אף אחד מאלה לפני כן,
מה זה קולה ושוקולד?
תוכלו לספר לי יותר עליהם?"
זה תמיד עובד,
ואנחנו גם צוחקים על זה יחד.
למעשה, עיר הבירה שלנו , אולן בטור, מאוד עירונית.
יש לנו בניינים מסחריים,
מלונות ממותגים
ומתחמי אמנות יפים
אבל לעיתים קרובות מדי
זרים מתקבעים על מה שחסר במונגוליה.
הם מסתכלים על הנוף העצום והפראי שלנו,
על אורח החיים הנוודי המסורתי,
ורואים בזה סימן לעוני.
ואני לא מסכימה עם זה.
למעשה, אני חושבת שאנו יכולים ללמוד הרבה
מנוודים מונגוליים קדומים
שיעזור לנו לשרוד
בשנים ובעשורים הבאים.
זו תמונה שלי מנגנת על הכלי המונגולי המסורתי המפורסם ביותר,
"מורין חור",
או "כינור ראש סוס".
התחלתי לנגן על הכלי כשהייתי רק בת תשע.
ובגיל 11 נסעתי ברחבי העולם
וייצגתי את מונגוליה בפסטיבלים בינלאומיים.
חייתי ולמדתי במקומות כמו יפן, סין, פינלנד, גרמניה ושוודיה.
אבל אז פתאום,
כשהייתי בת 21,
איבדתי את אמי האהובה,
ושנתיים בלבד מאוחר יותר
איבדתי את אבי.
כבת יחידה,
הייתי שבורה ונשארתי בודדה.
כל מה שנותר לי היה המדינה שלי,
אז החלטתי לחזור הביתה.
כשהייתי הלומת צער,
המדינה שלי העניקה לי תחושת ביטחון ושייכות.
דמיינתי את שמי הנצח הכחולים של מונגוליה כאבי
ואת הנוף הפראי והמהמם כאמי.
אחרי שחייתי במדינות מפותחות במשך למעלה מעשור,
התרחקתי מאוד מאורחות החיים הנוודיים,
אז רציתי להתחבר מחדש ולחוות אותם בעצמי.
לעיתים קרובות נסעתי מהעיר לעבר המחוזות של הסבים שלי
במונגוליה הכפרית
כדי לראות מאיפה הגענו, הוריי ואני,
ולהבין טוב יותר את הזהות שלי.
בילדותי תמיד שמעתי סיפורים על איך הנוודים המונגוליים
היו האנשים הכי מסבירי פנים עלי אדמות,
ורציתי לראות במו עיניי
אם הם באמת מאכילים זרים ונותנים להם מחסה.
אז יצאתי לאזור הכפרי,
ונסעתי בדרכי עפר במשך שעות.
מה שמדהים בנוודים מונגולים הוא
שלעיתים קרובות השכנים גרים במרחק של 40 ק"מ זה מזה,
ובמונגוליה אין בעלות פרטית על קרקע של אדמות מרעה.
במובן מסויים,
נוודים מונגולים נהנים מחופש מוחלט,
והם נעים במרחבי הנוף המדהים כאוות נפשם.
בסופו של דבר הבחנתי ביורטים צנועים
ועצרתי בצד.
יורטים, או גר,
הם אוהלים מונגולים מסורתיים
הם עשויים מ-100%חומרים טבעיים,
מסגרת ורצפה מעץ,
חבל עור
ושמיכות עבות עשויות לבד מצמר כבשים.
ונדרשות רק כשלוש עד ארבע שעות
להרכיב או לפרק,
וזה מחמם אותם
בחורפים של מינוס 50 מעלות צלסיוס.
מחוץ ליורט,
הילדים שיחקו עם כבשים ועיזים,
וכשבירכתי אותם לשלום,
הוריהם הזמינו אותי פנימה.
האישה מזגה לי תה בחלב חם ונעים,
והבעל הציע לי אוכל
שהם כבר הכינו על השולחן.
לאחר כמה שיחות חולין,
הבעל שאל אותי בנימוס מהי מטרתי,
אז עניתי בפשטות
שאני פשוט מטיילת
כדי לחקור את השורשים של הסבים שלי
ושאני זקוקה למקום לינה
כשהשמש שוקעת.
ונחשו מה?
הוא אמר שאני יכולה להישאר כמה שאני צריכה,
בתנאי אחד.
הוא ביקש שאנגן במורין חור,
כינור ראש סוס המונגולי המסורתי שלנו.
בראשי התקשיתי להאמין שהדבר התגשם,
ושכינור ראש הסוס שימש ככרטיס כניסה.
כשמונגולים מגלים שאתם יודעים לנגן על מורין חור,
מיד מכבדים אתכם.
הם אומרים ששני המיתרים שלו
מביעים את כל ההתרחשויות בעולם.
בסופו של דבר נשארתי אצלם תשעה ימים,
והם אפילו לא ביקשו שאעזוב.
נראה לי שלו ניסיתי להישאר שם חודשיים,
הם היו מאפשרים לי.
וזה העניין,
לפני שפגשתי אותם,
הנחתי שהנוודים המונגולים היו מכניסי אורחים מתוך נדיבות
כמו כל אחד אחר.
אבל אז הבנתי שיש יותר מזה.
זה נגע להישרדות כקהילה.
כי נוודים חיים באזורים מרוחקים מאוד ,
הם לגמרי נתונים לחסדי הטבע.
שלג כבד,
שיטפון פתאומי
או סערה משתוללת
יכולים להרוס משפחה של נוודים.
היום, זה זר שזקוק לעזרה,
אבל מחר אלה יכולים להיות אתם.
לכן הם דואגים זה לזה
ומקבלים את פניהם של כל מי שזקוק לעזרה.
זה באמת נגע לליבי,
כי אני מרגישה שאנחנו, בני האדם הופכים ליותר ויותר אנוכיים.
השהייה במחיצת משפחת נוודים אמיתית עוררה אותי.
זה היה משהו שמעולם לא ראיתי בארצות המפותחות.
אשת המשפחה
הראתה לי איך הם מייצרים מוצרי חלב אורגניים מהתחלה,
כמו גבינה לבנה, יוגורט, אטצגהי,
ואפילו וודקה מסורתית עשויה מחלב פרה.
וכל כלי בו הם השתמשו היה עשוי מחומר טבעי בעבודת יד.
ובתוך היורט,
שרפנו גללי פרה יבשים לחימום
במקום להשתמש בדלק.
הכל היה בניגוד גמור
לחיי בעיר שהיו מלאים בפלסטיק ומתכת.
וזו היתה חוויה של חמשת החושים עבורי,
צורה שונה לגמרי של תחכום.
ככל שהרחקתי לנסוע ליעדים כפריים ומרוחקים ברחבי מונגוליה
יותר הבנתי
עד כמה אורח החיים הנוודי העתיק הופעל על ידי אמא טבע.
חיים נוודיים הם באמת חיים של אפס פסולת.
במשך שש שנים,
ביקרתי יותר מעשרים משפחות,
והחוויה שלי תמיד היתה זהה.
הם הזמינו אותי פנימה, הציעו לי אוכל
ונתנו לי מקום לינה כשהייתי צריכה.
הופתעתי מכמה מעט היה להם.
בהתחלה חשבתי שזה בגלל שהם עברו ממקום למקום כארבע פעמים בשנה.
בסדר, זה פשוט מאוד הגיוני.
אתם נושאים איתכם רק את מה שאתם צריכים.
אבל אז למדתי
שיש מאחורי זה פילוסופיה עמוקה יותר .
היסטורית, נוודים האמינו
שאנחנו רק עוברים דרך החיים האלה,
שאנשים באים ועוזבים ערומים,
אז הם מאמינים שאין טעם לבנות משהו שהורס את הטבע
או לחמוד דברים חומריים
כשתוחלת החיים היא רק פחות מ 100 שנים.
במקום זה הם משקיעים במסורת,
מורשת, היסטוריה,
ומעבירים אותן מדור לדור.
פילוסופיה נוודית עתיקה זו גרמה לי להבין שעלי לחשוב יותר בגדול,
ורחוק מאשר על הנוחות והקלות שלי.
באזור הכפרי המונגולי הרגשתי צורה אמיתית של חופש,
ובכל פעם שחזרתי לעיר,
חיפשתי דרכים לחיות באופן יותר מינימליסטי.
הזנתי למחשב את כל נהלי הכתיבה על נייר של החברה שלי.
מה שפעם נדרשו להם 20 חבילות נייר A4
כעת נדרשה להם רק אחת.
צימצמתי את דירתי, ואת טביעת הרגל הפחמנית שלי
ואימצתי את ההרגל לשוב ולחשוב מחדש על מעשיי,
כמו רכישה, בחירת אמצעי תחבורה,
ועל עוד הרבה בחירות שנוגעות לאורח החיים שלי בבית ובעבודה.
והכי חשוב,
הפסקתי לעבוד על פרויקטים של שיווק מהיר של מוצרי צריכה
ועכשיו אני עובדת עם ארגונים שמקדמים קיימות.
אבל ללא ספק השינוי הגדול ביותר
הוא שהתחלתי לראות פיתוח
בראייה חדשה.
בערים,
החיים ביורט מסורתי כנווד
שיש לו מעט
מתפרשים לעיתים קרובות כסימן לעוני,
לא רק בחוץ לארץ
אלא גם בבית במונגוליה.
אנו חושבים שהמטרה הסופית לכל מדינה מתפתחת
היא להפוך לטוקיו הבאה, או ניו יורק,
עם גורדי שחקים, מרכזי קניות גדולים וכבישי אגרה.
קהילות ברחבי העולם נוטשות את אורח חייהם המסורתי
במרדף אחר עושר חומרי.
אבל בל נשכח,
המדינות המפותחות
הן הכי אחראיות לשינויי האקלים.
אז עלינו לשאול את עצמנו,
למה אנחנו ממשיכים לעקוב אחר אותה תוכנית
כשאנו יודעים שהיא מזיקה לעולם?
כולנו חווים את תוצאות הבחירות שלנו
בשמונת החודשים האחרונים.
אז לפעול נכון עם אמא טבע
ולהתמקד בידידות עם כדור הארץ, בהרגלים של אפס-פסולת
אינם אופציה יותר.
ומי מכיר את מרכיבי המפתח יותר טוב מאבותינו,
אלה ששרדו בלי תקשורת
או טכנולוגיה,
אלא עם חוכמה בלבד?
כאזרחית של מונגוליה,
שמעתי כשגדלתי
שהמדינות המתפתחות נחותות
ובאמת לקחתי את זה ללב.
אבל היום אני רוצה לומר בקול רם וברור
שאני לא רואה חסרונות במדינות מתפתחות.
להיפך,
אני רואה בהן מדינות שיש להן ההזדמנות הגדולה ביותר
לעשות דברים בצורה נכונה,
מדינות שיכולות להגדיר את סוג ההתפתחות שלהן
ויש להן את היתרון הגדול ביותר לבנות סביבה טובה ובטוחה יותר
לכולם.
מה שעבד לאבותינו במשך אלפי שנים
יכול לעבוד בשבילנו עכשיו,
ובעתיד,
בשילוב עם החידושים האחרונים.
אחרי הכל, כולנו אורחים בעולם הזה,
אז בואו ונפעל נכון עבור כדור הארץ וזה לזה
בדיוק כמו שעשו הנוודים המונגולים הקדומים.
תודה רבה.