Перед тим, як ми вийдемо за межі нашої Сонячної системи,
я хочу зробити кілька кроків назад, тому що знайшов ось це вдале зображення Сонця.
Мене вражає те,
що у цьому масштабі Сонце безумовно є величезним об'єктом,
Земля була б приблизно
ось такого розміру. Важко повірити, принаймні мені, що
ціла наша планета може вміститися в в одному зі спалахів сонячної плазми.
Ви можете собі це тільки уявити
(в реальності ми не можемо цього бачити), але якби ви були у якійсь захисній капсулі,
яка б дозволила перебувати у такому середовищі,
що, на мою думку, є захоплюючою ідеєю.
Але давайте просто подумаємо, що це означає -
бути на межі Сонячної системи. В останньому відео ми вивчали
Хмару Оорта, відстань до якої дорівнює близько 1 світловому року від Сонця,
але залежно від того, що ми вважаємо межею,
воно може бути набагато далі, або ж на такій самій відстані як і Хмара Оорта.
Отже, ми бачимо ці виверження, але навіть невидиме нам,
невидимі частки, електрони протони з надвисоким рівнем енергії
також вивергаються із Сонця з надзвичайно високою швидкістю - 400 км/с. Я це запишу.
400 км/с.
На Землі ми захищені від цих високоенергетичних часток
завдяки магнітному полю Землі, але якщо ви знаходитесь на поверхні Місяця,
коли Сонце в зеніті, а ви не на невидимій стороні Місяця,
ви будете під прямим впливом цих часток. І ви можете собі уявити, що не дуже корисно
залишатися в цій частині надовго. Я звертаю на це увагу,
бо ці заряджені частки, що виділяються з колосальною швидкістю
з поверхні Сонця називаються Сонячним вітром.
Це Сонячний вітер. Я беру слово "вітер" в лапки,
бо насправді це явище відрізняється від звичного нам поняття вітру.
Це просто заряджені частки, що вилітають із Сонця з надвисокою швидкістю.
Я розповідаю про явище Сонячного вітру,
тому що воно допоможе нам із одним визначенням меж Сонячної системи,
і це та відстань, яку може подолати Сонячний вітер,
перед тим, як зіткнутися з міжзоряним середовищем.
Ось тут маємо зображення цього процесу. Отже, Хмара Оорта
простягається далеко за межі щільної частини,
знаходиться далеко поза цим. Ми бачимо це, де Вояджер 1 і Вояджер 2.
Якщо позначити орбіту Седни, вона була б ось такою, найближча частина
була б десь тут, а потім вона б вийшла за край, але Хмара Оорта
простягається набагато далі. Тож якщо ви ви дивитесь із цієї точки на Сонячну систему,
то її розмір набагато менший, ніж Хмара Оорта, проте вона
все ж доволі велика. Отже, геліосфера знаходиться ось тут, я взяв це зображення
з Вікіпедії. Ось те місце, де швидкість і сила Сонячного вітру зустрічають
протидію. Тиск настільки низький у цій точці, що їм протидіють
в основному водень і гелій міжзоряного середовища.
Воно знаходиться ось тут. За цією точкою вітру вже немає.
Тут маємо так звану "паузу".
Вояджер 1 та Вояджер 2, дісталися досить близько, щоб стверджувати, що
ця пауза знаходиться ось тут. Так виглядає край Сонячної системи.
Тут не може бути ніякого матерільного краю. Інакший вигляд буде щось на зразок
Хмари Оорта. Простір, де ще є об'єкти,
все це, хоч ми і безпосередньо не спостерігали об'єкти в Хмарі Оорта,
ми вважаємо, що вони там є. І можливо набільш абстрактним визначенням
буде значний вплив сонячної сили тяжіння, Тож все це -
для того, щоб ви могли уявити розміри Сонячної системи. Але до сих пір
до кінця не ясно, що є частиною Сонячної системи, а що ні.
Я хочу почати своє пояснення трохи за межами Сонячної системи,
дати вам уявлення про розмір, адже ми щойно підійши до найближчих зірок.
Отже, якщо ми будемо ось тут, ми бачимо зірки, що знаходяться поряд
із географічної точки зору, і навіть якщо ці зірки виглядють великими,
якби ви це малювали, ось це наша Сонячна система, але очевидно, що
ви могли б сказати, що це Сонце, але ні, Сонце,
якщо ви намалюєете його тут, воно було б менше за піксель,
навіть орбіта Плутона була меншою і все, що всередині, не зайняло б і
одного пікселя на екрані. Те, що ми бачимо тут - це радіус розміром
приблизно один світловий рік. Це приблизний
радіус Хмари Оорта. Ми бачили в останньому відео, наскільки він великий,
особливо у відношенні до радіусу орбіти Плутона, яка за розміром
десь отака, що в свою чергу дуже велика. Дуже велика відстань до Сонця.
І ось все це менше за один піксель на цьому графіку.
Але, щоб дати вам уявлення, наскільки ми далеко, то ми цятка в цятці іншої цятки,
всередині пікселя в центральному пікселі. Від нашої Сонячної системи, або від Землі
до найближчої зірки або найближчої зоряної системи, Альфи Центаври,
найближчої зоряної системи, що складається з трьох зірок: Альфа Центавра А, найбільша
з них, Альфа Центавра В, і зірка, що ми не
бачимо неозброєним оком, Альфа Центавра С, або її ще називають Проксима Центавра.
Отже, Проксима Центавра, набагато менша,
але найближча. Ось це вся зоряна система, вона найближча.
Відстань до неї становить 4,2 світлових роки. Тобто, якби хтось направив джерело світла
з однієї з тих планет і, припускаючи, що світло дійшло б через 4,2 роки
до нас. Якби ці зірки зникли або вибухнули, ми б дізналися про це тільки
через 4,2 роки. Ви можете сказати, що це не так вже і далеко, що можна злітати туди
і глянути, чи є там люди, з якими можна познайомитися і обмінятися технологіми.
Але це величезна відстань, ці 4,2 світлові роки - неймовірно смішна відстань.
Наприклад, Вояджер 1 і 2, про які ми говорили
у останньому відео і бачили, наскільки вони далеко,
вони дісталися досить близько до краю геліосфери. Їх швидкість 60 000 км/год,
це 17 км/с. Якби ми могли набрати таку швидкість,
а ці апарати її досягли, використовуючи
гравітацію більших планет для прискорення.
Такої швидкості насправді дуже важко досягти, але якщо б вам все-таки вдалося
це зробити, і ви б полетіли прямо до системи Альфа Центавра, найближчої до Землі,
вам би довелось летіти 80 000 років, якби ви мали швидкість Вояджера 1, що є
найшвидшим із апаратів типу Вояджер. Це надзвичайно довгий період часу, тож
треба вигадати кращий спосіб дістатися туди.
Переклад на українську мову: Ольга Дейко, рев'юер: Юлія Білаш, благодійний фонд "Magneticone.org"