Jag planerade aldrig att bli klimataktivist.
Men saker och ting har förändrats
och nu när jag står här som klimataktivist
ber jag er alla att också bli klimataktivister.
Jag ska berätta varför
och ännu viktigare hur.
För tio år sedan, när jag var 13 år,
hörde jag för första gången talas om växthuseffekten.
Vi ägnade den gången 90 minuter åt ämnet
och jag tyckte att det var irriterande
att något så viktigt
skulle pressas in på en enda geografilektion.
Lite av irritationen fastnade, så när jag tog studenten
bestämde jag mig för att läsa geografi.
Jag ville bli säker på
att jag förstått grejen med klimatförändringarna.
Det var då allt ändrades.
Det var första gången jag tittade på fakta
och vetenskap bakom klimatkrisen
och jag hade svårt att tro vad jag läste.
Precis som många av er
trodde jag att vår planet kanske inte mådde perfekt
men jag hade ingen aning om att vi närmade oss en katastrof
i hög hastighet.
Det var också första gången jag förstod vilken skillnad det gör
när man ser helheten.
Titta till exempel på halten av koldioxid i atmosfären,
det största bidraget till global uppvärmning.
Ja, det ser illa ut.
Vi verkar vara ute på riktigt svag is.
Men när man inte bara tittar på de senaste 60 åren
utan de senaste 10 000 åren,
då förstår man hur förfärligt illa det faktiskt är.
Och det är ändå bara en aspekt av den kris vi ser.
Jag ska inte gå in på alla detaljer, men låt mig säga:
Vi har kommit till en tidpunkt i historien
där det mest destruktiva på planeten är människan.
Vi har kommit till en tidpunkt i historien
där ingen vetenskapsman kan lova att du överlever.
Vi har kommit till en tidpunkt i historien
där mänskligheten skapar en miljö
som inte längre är säker för människor.
Jaha, där stod jag med ett års geografistudier
och jag kände mig förkrossad.
Men ...
det fanns bättre nyheter.
Samma år som jag lärt mig allt detta
träffades världens ledare i Paris
för att bestämma om en gräns för uppvärmning på två grader.
Foton därifrån sändes över världen
och man sade att det var en historisk dag.
Det var befriande, eller hur?
Fast ...
något gick fel.
När avtalet skrivits under
blev det inte bättre.
Det blev faktiskt mycket värre.
Beslutsfattare och industrier, ledare och politiker
fortsatte som förut,
utnyttjade våra resurser som om morgondagen inte fanns.
De byggde det ena kolkraftverket efter det andra
fast de visste att de måste sluta
enligt Parisavtalet.
Så även om det så klart pågår bra utveckling,
sol- och vindkraftverk över hela jordklotet, ja -
men dessa positiva förändringar är långsamma - alltför långsamma.
Sedan Parisavtalet undertecknades
har kurvorna i klimatdiagrammet rusat i höjden, med nya rekord varje år.
De fem varmaste åren som någonsin uppmätts
är de fem senaste åren
och aldrig har de globala utsläppen varit högre än idag.
Så där stod jag
och såg och förstod vetenskapen
men jag såg inga svar, jag såg inga åtgärder.
Då kände jag att det fick vara nog.
Jag ville själv resa till FN:s klimatkonferens
just den plats som skulle föra samman de människor
som ska fixa klimatet ...
fast ändå inte, tydligen.
Detta var förra året.
Jag reste till klimatkonferensen
för att förstå hur det verkligen är, vad det faktiskt handlar om.
För politiska realister är det kanske ingen överraskning,
men för mig var det svårt att inse:
att fossilindustrin och de politiska ledarna
verkligen gör allt för att förhindra riktiga förändringar.
De vill inte sätta upp mål som är tillräckligt ambitiösa
för att vi ska klara oss under två graders höjning.
De är ju de enda som tjänar på klimatkrisen eller hur?
Fossilindustrin skapar vinster
och politikerna, tja, de siktar på nästa val
och vad som gör dem populära.
Jag gissar att det är att inte ställa jobbiga frågor.
De har ingen tanke på att förändra världen.
Det finns inget land i världen där företag eller politiska krafter
har rätt att förstöra klimatet.
Bland allt konstigt och sorgligt med denna konferens
fanns det en person som var annorlunda,
en person som verkade riktigt orolig,
och det var Greta Thunberg.
Jag bestämde mig för att allt verkade hopplöst
och inte verkade betyda något
så jag gick direkt med i hennes klimatstrejk.
Det var min första klimatstrejk någonsin
och en otroligt märklig syn,
bara hon och jag som satt där i konferenshallen
omgivna av upptagna konferensgäster i kostym
som inte visste vad de skulle göra med oss.
Men detta kändes mer effektfullt
än något annat jag tänkt på väldigt lång tid.
Och det var då jag kom på att det kanske var dags
att börja strejka i Tyskland.
Jag blev nu säker på att ingen skulle fixa detta åt oss.
Om det fanns en liten chans att det kunde göra skillnad
verkade det dumt att låta bli.
Så jag ...
(Applåder)
Så jag reste tillbaka till Berlin.
Jag hittade vänner som hade samma tankar som jag
och tillsammans gav vi oss in i "Fridays For Future".
Vi visste så klart inte vad vi gav oss in i.
Många av oss, jag till exempel, hade innan vår första strejk
aldrig organiserat en demonstration förut.
Vi hade inga pengar, inga resurser
och absolut ingen aning om vad en klimatstrejk innebär.
Vi började med det vi var bra på:
att skicka sms och meddelanden.
Vi skrev massor, dag och natt, till alla vi kände.
Vår första klimatstrejk organiserades på WhatsApp.
Kvällen före den första strejken var jag väldigt nervös.
Jag visste inte vad som väntade, jag antog det värsta.
Kanske för att vi inte var de enda
som hade längtat efter att få höras i politiken
som uppenbarligen hade glömt de ungas perspektiv
i beslutsfattandet. Kanske.
På något sätt fungerade det.
Och från en dag till nästa
fanns vi överallt.
Och jag blev från en dag till nästa
en klimataktivist.
Vanligen,
i denna typ av TED Talks
borde jag nu förklara hur allt ser hoppfullt ut
hur vi unga ska få ordning på detta,
hur vi ska rädda planeten och framtiden och allt annat,
hur vi unga som klimatstrejkar
ska fixa allt detta.
Vanligen.
Men det är inte så det fungerar.
Det är inte så den här krisen fungerar.
Här är grejen:
idag, tre och ett halvt år efter att Parisavtalet skrevs under
kan vi, när vi ser på vetenskapen,
se att det ännu går att hålla den globala uppvärmningen
under två grader ...
tekniskt sett.
Vi ser också att det går att stoppa annan förfärlig utveckling
som massutrotning och markförstöring ...
Ja rent tekniskt sett,
Det är bara väldigt, väldigt osannolikt.
I vilket fall som helst
innebär det förändringar i världen
som vi aldrig förut upplevt.
Vi måste kolsanera vår ekonomi före 2050
och ändra den maktstruktur
som låter fossiljättar och politiker styra världen.
Vi pratar om den största omstruktureringen
sedan industrialiseringen.
Vi pratar, om man vill uttrycka det så,
om en klimatrevolution
på minimal tid.
Vi har inte ett enda år att förlora.
Och för att det ska kunna hända
måste världen sluta förlita sig på
att en, två eller tre miljoner skolstrejkare ska lösa problemen.
Ja, vi är duktiga, vi kommer att fortsätta
och vi kommer att finnas på platser man aldrig trodde.
Men vi är inte gränsen;
Vi är början.
Detta är inte ett jobb för en enda generation.
Det är ett jobb för mänskligheten.
Du har ögonen på dig.
För att förändringen ska ske
måste vi få ordning på en miljon saker.
Det är trots allt ett oerhört komplicerat problem.
Men ...
det finns några saker alla kan börja med.
Dåliga nyheter först: Om du tror att jag ska be dig cykla mer
eller äta mindre kött, flyga mindre eller handla på secondhand,
tyvärr, det är inte så lätt.
Men är kommer de goda nyheterna:
Ni är mer än konsumenter,
även om industrin gärna vill att man begränsar sig själv så.
Nej, du och jag - vi är alla politiska medborgare,
och vi kan alla bli en del av svaret.
Vi kan alla bli vad många kallar klimataktivister.
Jippi?
(Skratt)
Vilka är de första stegen?
Fyra första steg som krävs för att få allt gjort,
fyra första steg som alla kan börja med,
fyra första steg som avgör allt som händer sedan.
Så vilka är de?
Nummer ett:
Vi måste ändra vår förståelse av vad en klimataktivist är,
vår förståelse av vem som kan vara svaret.
En klimataktivist är inte en person som har läst alla studier
och som varje dag delar ut lappar på köpcentrum
om att vara vegetarian.
Nej.
En klimataktivist kan vara vem som helst
som vill vara med i en rörelse för dem som vill bli gamla
på en planet som prioriterar naturskydd
och lycka och hälsa för många
framför att förstöra vårt klimat och vår planet
för att några få tjänar på det.
Eftersom klimatkrisen påverkar varje del av vårt sociala,
vårt politiska och vårt privata liv
behöver vi klimataktivister överallt, i varje hörn,
inte bara i varje rum,
utan i varje stad, land och kontinent.
Nummer två:
Du måste lämna din komfortzon.
lämna business-as-usual som inte har någon framtid.
Alla ni här, ni är en vän, en familjemedlem,
en arbetare, en kollega, en student, en lärare
eller i många fall en väljare.
Med allt detta följer ett ansvar
som krisen kräver att du tar.
Ta företaget du jobbar på
eller som sponsrar dig.
Lever det upp till Parisavtalet?
Vet din lokala riksdagsledamot att du bryr dig om detta,
att du vill att det får högsta prioritet i varje val?
Känner din bästa vän till det?
Läser du en dagstidning eller skriver i en? Bra.
Låt dem veta att du vill att de rapporterar allt om frågan
och att du vill att de utmanar makthavare
i varje intervju.
Om du är sångare, sjung om det. Om du är lärare, undervisa om det.
Om du har ett bankkonto, säg till din bank att du lämnar dem
om de investerar i fossila bränslen.
Och så klart: Du vet vad du ska göra på fredagarna.
Nummer tre:
Att lämna komfortzonen är lättast tillsammans.
En person som ber om obekväma förändringar
är mest jobbig.
Flera hundra personer som ber om jobbiga förändringar
är svåra att förbise.
Ju fler man är, desto svårare blir det för andra att försvara
ett system utan framtid.
Makt är inte något man har eller inte har,
Makt är något man tar eller ger till andra,
och den växer när du delar den.
Vi unga på gatorna, vi skolstrejkare,
vi visar hur detta kan gå till.
En ensam skolstrejkare är alltid bara en skolstrejkare ...
eller tja... Greta Thunberg.
Två, fem, tusen skolstrejkare
är en rörelse
och det är vad vi behöver överallt.
Känn ingen press.
(Skratt)
Nummer fyra:
Detta är nog den viktigaste aspekten ...
Ni måste ta er själva på större allvar.
Om jag lärt mig en enda sak
under sju månader med klimataktioner
så är det att om inte du satsar
är risken stor att ingen annan gör det.
De mäktigaste institutionerna i världen
har ingen avsikt att ändra det de tjänar mest pengar på.
Det tjänar inget till att lita på dem.
Det är skrämmande, jag vet.
Ansvaret och bördan på våra axlar är enorm, ja.
Men det betyder också
att vi om vi vill
kan göra vår röst hörd.
Vi kan bli en del av förändringen och av svaret.
Visst är det vackert!
Så låt oss försöka, låt oss sätta igång,
låt oss fylla världen med klimataktivister.
Låt oss lämna vår komfortzon
och gå samman och ta oss själva på allvar.
Föreställ dig hur världen ser ut,
när barn växer upp
och vet att framtiden är ett äventyr att se fram emot
och inget att vara rädd för.
Hur världen ser ut när nästa klimatkonferens
är en stor happening där människor träffas
för att de har hört folkets röst
och de kavlar upp ärmarna, för att jobba för förändringar.
Vet ni,
jag drömmer om den världen
där geografilektionerna handlar om klimatkrisen
som en av de största utmaningar
som folket vann
eftersom de agerade i tid
eftersom de förstod att det fanns inget att förlora
men allt att vinna.
Så varför inte försöka?
Ingen annan räddar framtiden åt oss.
Detta är mer än en inbjudan. Sprid budskapet.
Tack.
(Applåder)