Sosem terveztem, hogy klímaaktivista leszek.
De megváltoztak a dolgok,
és most, klímaaktivistaként állva itt,
azt kérem, önök is legyenek azok.
Mindjárt elmondom, miért,
de ami még fontosabb, hogyan.
Tíz évvel ezelőtt, 13 évesen
tanultam először az üvegházhatásról.
Akkoriban 90 percet szenteltünk a témának,
és emlékszem, meglehetősen zavart,
hogy egy ilyen sarkalatos pontot
egyetlen földrajzórába préselünk bele.
Maradt bennem némi ingerültség, így amikor leérettségiztem,
úgy döntöttem, földrajzot tanulok,
hogy biztosan jó úton járjak a klímaváltozás dolgával kapcsolatban.
Ekkor változott meg minden.
Ekkor tanulmányoztam először adatokat,
vizsgáltam tudományos szemmel a klímaváltozást,
és képtelen voltam elhinni, amit olvasok.
Ahogy sokan önök közül,
úgy én is azt hittem, a Föld nincs igazán jó állapotban.
Fogalmam sem volt, hogy egy önmagunk által generált katasztrófa irányába tartunk,
ráadásul ennyire gyors léptekkel.
Ekkor értettem meg, mit jelent,
ha a nagy egészet szemlélem.
Vegyük például a légkör szén-dioxid-koncentrációját,
ami a globális felmelegedés fő oka.
Igen, elég rosszul fest.
Úgy tűnik, elég rossz úton járunk.
Ám csak akkor értjük meg, valójában ez mennyire ijesztő,
ha nem csupán az elmúlt hatvan,
hanem az elmúlt ezer évet vesszük górcső alá.
Ez csak egy, a szemünk előtt zajló krízis aspektusai közül.
Nem bocsátkozom részletekbe, de hadd mondjam el:
a történelem olyan pontján járunk,
ahol a bolygó legpusztítóbb ereje maga az emberiség.
A történelem során most tartunk ott,
hogy egyetlen tudós sem garantálhatja, hogy önök túlélik ezt.
A történelemnek e pontján
az emberiség alkotta környezet
nem biztonságos többé az emberek számára.
Szóval, ott találtam magam
elsőéves földrajzszakosként,
meglehetősen döbbenten.
Ám...
akadt jó hír is.
Ugyanabban az évben, amikor ezeket megtudtam,
a világ vezetői Párizsban gyűltek össze,
hogy közös célként fogadják el a globális felmelegedés 2 fokban való korlátozását.
Képek járták be a világot,
és úgy tartották, aznap történelmet írtunk.
Micsoda megkönnyebbülés, mi?
Csakhogy...
nem igazán működött.
Miután aláírták a megegyezést,
a dolgok nem javultak.
Sőt: valójában romlottak.
A döntéshozók és az iparágak, vezetők és politikusok
mind ugyanúgy folytatták, mint azelőtt,
úgy kiaknázva a megélhetési forrásainkat, mintha szó szerint nem lenne holnapunk,
újabb és újabb szénerőműveket emelve,
miközben tudjuk: ennek véget kell vetni
a Párizsi Egyezmény szerint.
Így aztán bár vannak jó kezdeményezések –
a világon mindenütt szél- és napenergiát hasznosító berendezések épültek, igen –,
ezek a pozitív változások lassúak – az igazat megvallva: túlontúl lassúak.
Amióta a Párizsi Egyezményt aláírták,
a klímamutatók versengve törnek az élre,
minden évben újabb rekordot döntve meg.
Az elmúlt öt év a valaha mért
legforróbb öt év volt,
és a globális kibocsátás sosem volt olyan magas, mint ma.
Szóval, ott voltam,
egyrészről láttam és értettem a tudományos dolgokat,
másrészről nem láttam válaszokat, akciókat.
Elegem lett.
Magam akartam elmenni az ENSZ klímacsúcsára,
amelyet azért hívtak életre, hogy az emberek összefogjanak,
és rendbe hozzák a klímát –
persze nem igazából, úgy tűnik.
Ez tavaly történt.
Elutaztam a klímacsúcsra, hogy megtudjam,
mi ez, miről szól ez az egész.
A politikai realisták számára ez nyilván nem lesz meglepetés,
de nehezemre esett elviselni,
hogy a fosszilistüzelőanyag-ipar és a vezető politikusok
mindent megtesznek azért, hogy megakadályozzák a valós változást.
Nem vágynak olyan nagyra törő célokat kitűzni,
hogy rátérjünk a felmelegedés mértékét lassító útra.
Végül is ők profitálnak igazából a klímaválságból, nemde?
A fosszilistüzelőanyag-ipar nyereséges,
a politikai vezetők pedig a következő választásra és arra összpontosítanak,
mi teszi őket népszerűvé,
és gondolom, az nem, ha kényelmetlen kérdéseket kezdenek feszegetni.
Nem áll szándékukban változtatni a dolgok menetén.
Nincs a világon olyan ország, ahol vállalatokat vagy politikai erőket
szankcionáltak volna a klíma tönkretétele miatt.
A konferencia minden furcsasága és szánalmas mivolta ellenére is
volt egy valaki, aki kitűnt másságával,
valaki, aki meglehetősen aggódni látszott,
és ez Greta Thunberg volt.
Akkor és ott eldöntöttem, hogy minden más reménytelen,
értelmetlennek tűnik,
így rögtön helyben csatlakoztam Greta klímatüntetéséhez.
Ez volt az első ilyen az életemben,
és meglehetősen különös körülmények közt,
csak ő és én, ahogy ültünk ebben a konferenciateremben,
öltönyös résztvevők buzgólkodtak körülöttünk,
akiknek fogalmuk sem volt, mi legyen velünk.
Mégis, sokkal hatásosabbnak éreztem,
mint bármit, amivel korábban találkoztam.
Ott és akkor úgy éreztem, talán eljött az idő,
hogy sztrájkot szervezzünk Németországban.
Biztosra vettem, senki más nem hozza helyre ezt helyettünk,
és ha csak kis esély is van rá, hogy ezzel változást érünk el,
szinte bolondságnak tűnt nem tenni egy próbát.
Így aztán...
(Taps)
Így aztán hazatértem Berlinbe.
Szövetségesekre leltem, akiket pont hasonló gondolatok foglalkoztattak,
és együtt elhatároztuk, csatlakozunk a "Péntek a jövőért" kezdeményezéshez.
Természetesen fogalmunk sem volt, mibe kezdünk bele.
Az első tüntetést megelőzően legtöbbünk, így én is,
soha nem szervezett nyilvános demonstrációt vagy más tiltakozást.
Nem volt pénzünk, erőforrásaink,
sőt ötletünk sem, milyen is valójában egy klímatüntetés.
Így azt csináltuk, amihez értettünk:
elkezdtünk tömegestül üzengetni,
éjt-nappallá téve mindenkinek üzentünk, akit elértünk,
WhatsAppon szervezve le az első klímatüntetésünket.
Az első sztrájkot megelőző éjszakán az idegességtől aludni sem tudtam.
Nem tudtam, mire számítsak, de a legrosszabbra készültem.
Talán, mert nem mi voltunk az egyetlenek,
akik egy olyan politikai környezetben szerettük volna hallatni a hangunkat,
amely látszólag elfeledkezett a fiatalok érdekeiről,
ha döntéshozatalra került sor.
Ám végül kiforrta magát a dolog.
Egyik napról a másikra
mindenütt megjelentünk.
Jómagam pedig, szintén egyik napról a másikra,
klímaaktivista lettem.
Általában
az ehhez hasonló TED-előadásokban
most rátérnék, milyen nagyon reménykeltő a helyzet,
hogyan hozzuk ezt mi, fiatalok rendbe,
hogy mentjük meg a jövőt, a világot és minden mást,
mi, a klímáért tüntető fiatalok
hogy érünk el javulást.
Általában.
De ez nem így működik.
Ez a válság nem így működik.
Íme a csavar:
ma, három és fél évvel a Párizsi Egyezmény aláírása után,
ha a tudományos adatokat nézzük,
a globális felmelegedés mértékét még mindig
2 fok alatt tudjuk tartani –
technikailag.
Lehetségesnek tűnik a jelenleg tapasztalt többi katasztrofális folyamat,
például a tömeges kihalás és talajromlás megfékezése is –
igen, technikailag.
Ám mindez nagyon-nagyon valószerűtlen.
Mindenesetre
a világnak olyan változásokon kellene átmennie,
amilyeneket sosem láttunk azelőtt.
2050-re nullára kell csökkenteni a gazdaságok szén-dioxid-kibocsátását,
és meg kell változtatni az erőviszonyokat,
amelyek lehetővé teszik, hogy az óriáscégek és a politikai vezetők
kezükben tartsák a hatalmat.
Nem kevesebbről van itt szó, mint a valaha volt legnagyobb átalakulásról
az ipari forradalom óta.
Amiről itt szó van, ha így jobban tetszik,
hogy klímaforradalmat robbantunk ki,
mégpedig a lehető legrövidebb időn belül.
Nincs még egy elvesztegethető évünk.
Bárhogy alakuljon is, bármilyen változás következzék is be,
a világ nem számíthat
egy-két millió tüntető diákra, hogy majd ők megoldják ezt.
Igen, nagyszerűek vagyunk, folytatjuk,
és igen, oda is eljutunk, ahová senki nem gondolta volna.
De nem mi vagyunk a végső határ,
mi csak a kezdet vagyunk.
Ez nem egyetlen generáció feladata.
Ez az emberiség feladata.
És ez az a pillanat, amikor minden szem ránk szegeződik.
E változás bekövetkeztéért
milliónyi dolgot kell megoldanunk.
Végtére is ez egy nagyon összetett dolog.
Ám...
vannak dolgok, amiket bárki megtehet kezdő lépésként.
Jöjjön a rossz hír: ha azt hitték, azt mondom, többet hasznosítsanak újra,
egyenek kevesebb húst, repüljenek kevesebbszer, vegyenek használt holmikat,
akkor bocsánat, de ez nem ilyen egyszerű.
De íme a jó hír:
önök nem csupán fogyasztók és vásárlók,
még ha az ipar szeretné is, ha önök csak ekképpen kategorizálnák magukat.
Nem; mi mindannyian politikai lények vagyunk,
és részei lehetünk ennek a válasznak.
Mindannyian válhatunk olyasvalakivé, akit sokan klímaaktivistának neveznek.
Ugye?
(Nevetés)
Tehát mik az első lépések?
Négy ilyen kezdő lépés van, amelyek alapvetően szükségesek minden máshoz,
négy kezdő lépés, amelyekbe bárki belevághat,
négy kezdő lépés, amelyek döntően kihatnak minden utánuk következő dologra.
Mik ezek?
Az első:
drasztikusan átfogalmazni, mit is jelent klímaaktivistának lenni,
ki lehet jó válasz erre.
Klímaaktivista nemcsak az lehet, aki minden egyes tanulmányt elolvas,
és délutánonként plázákban osztogat röplapokat
a vegetarianizmus előnyeiről.
Nem.
Klímaaktivista bárki lehet,
bárki, aki csatlakozni akar azok mozgalmához,
akik olyan bolygón akarnak felnőni, ahol előnyt élvez a természet védelme,
a tömegek boldogsága és egészsége
néhányak profitjával szemben,
amelyre a klíma és bolygónk rombolásával tesznek szert.
És mivel a klímaválság a társasági, politikai és magánéletünk
minden mozzanatára hatást gyakorol,
klímaaktivisták kellenek mindenhová, minden sarokra,
nemcsak minden helyiségbe,
de minden városba és országba, államba és kontinensre.
A második:
hagyják el a komfortzónájukat,
hagyják a dolgok megszokott menetét, aminek nincs jövője.
Önök mindannyian barátok, családtagok
vagy dolgozók, kollégák, diákok, tanárok
vagy sok esetben: szavazók.
Mindezek felelősséggel járnak:
fel kell nőniük ehhez a válsághoz.
Ott a cég, amely alkalmazza
vagy támogatja önöket.
Tesz azért, hogy megfeleljen a Párizsi Egyezménynek?
A helyi képviselőik tudják, hogy önök ezt fontosnak tartják,
hogy szeretnék, ha ez elsőbbséget élvezne minden választáson?
Tudja a legjobb barátjuk?
Olvasnak vagy írnak újságot? Nagyszerű.
Tudassák a lapjukkal: azt akarják, hogy ez minden számban téma legyen,
és hogy a döntéshozókat vonják kérdőre minden egyes interjúban.
Ha énekesek, énekeljenek erről. Ha tanárok, tanítsanak róla.
Ha van bankszámlájuk, mondják meg a banknak, hogy elmennek máshová,
ha továbbra is fosszilis üzemanyagba invesztálnak.
Péntekenként pedig, természetesen, tudják mi a dolguk.
Harmadjára:
a komfortzóna elhagyása úgy hatékony, ha csatlakoznak valami csoportosuláshoz.
Ha egy ember harcol egy kellemetlen változásért,
többnyire kellemetlen alaknak tartják.
Amikor ketten, öten, tízen, százan harcolnak érte,
már nehezebb semmibe venni.
Minél többen vannak, annál kevésbé lehet megvédeni
egy olyan rendszert, amelynek nincs jövője.
Nincs olyan, hogy vagy van hatalmuk, vagy nincs.
A hatalommal vagy élnek, vagy ráhagyják másokra,
és minél többen osztoznak rajta, annál nagyobb.
Mi, fiatalok az utcán, mi, sztrájkoló diákok
megmutatjuk, hogyan valósítható ez meg.
Ha egyetlen diák bojkottálja az iskolát, az csak egyetlen sztrájkoló diák –
Greta Thunberg.
Ha kettő, öt, tíz, ezer ember bojkottálja az iskolát, az már mozgalom,
és erre van mindenütt szükségünk.
Nem mintha sürgetni akarnám.
(Nevetés)
Végül negyedszer –
és talán ez a legfontosabb mind közül –,
el kell kezdjék magukat sokkal komolyabban venni.
Egy dolgot biztosan megtanultam
a hét hónap alatt, miközben megmozdulásokat szerveztem:
hogyha nem teszünk komolyan valamiért,
esélyes, hogy más sem fog.
A világ legbefolyásosabb intézményeinek
nem áll szándékában megváltoztatni a játszmát, ami a legtöbb haszonnal jár,
tehát nincs miért tovább bíznunk bennük.
Ez ijesztő, tudom.
Hatalmas felelősség, hatalmas teher mindenki vállán, igen.
De ez egyben azt is jelenti,
ha akarjuk,
beleszólhatunk a dolgokba.
A változás részesei lehetünk. A válasz részesei lehetünk.
Ez pedig elég jó, nemde?
Próbáljuk hát meg, induljon a banzáj,
árasszuk el a világot klímaaktivistákkal.
Törjünk ki a komfortzónánkból,
csatlakozzunk valami kezdeményezéshez, kezdjük komolyabban venni magunkat.
Képzeljék el, milyen lenne ez a világ,
ha a gyerekek úgy nőnének fel,
hogy a jövőjük egy hatalmas kaland,
és semmitől sem kell félniük,
milyen lenne ez a világ, ha a következő klímakonferencia
egy hatalmas rendezvény lenne, ahol az emberek, akik találkoznak,
hallják a milliók hangját,
s aztán igazi változtatásra készen feltűrik az ingujjukat.
Tudják,
álmodom erről a világról,
ahol földrajzórán úgy tanítanak a klímaválságról,
hogy óriási kihívás volt,
amelyet a hozzánk hasonló emberek nyertek meg,
azáltal hogy időben cselekedtek,
mert megértették, nincs vesztenivalójuk,
de mindent megnyerhetnek.
Szóval miért ne próbáljuk meg?
Senki nem fogja megmenteni nekünk a jövőt.
Ez nem csupán felhívás. Terjesszék az eszmét!
Köszönöm.
(Taps)