מעולם לא תכננתי להיעשות פעילה בתחום האקלים.
אבל המצב השתנה,
וכעת אני עומדת כאן כפעילת אקלים
ומבקשת מכולכם להפוך לכאלה.
הנה הסיבה,
וחשובה מכך - הדרך.
לפני עשר שנים, כשהייתי בת 13,
נודע לי לראשונה על אפקט החממה.
הקדשנו אז שעה וחצי לנושא,
ואני זוכרת שדי הרגיז אותי
שאפשר לדחוס משהו כל-כך חשוב לשיעור גיאוגרפיה אחד.
משהו מהכעס שלי לא נעלם, אז כשסיימתי את התיכון,
החלטתי ללמוד גיאוגרפיה,
רק כדי לוודא שאני מבינה את כל העניין האקלימי הזה.
ואז הכל השתנה.
ראיתי אז בפעם הראשונה את הנתונים,
את המדע שמאחורי משבר האקלים,
ולא יכולתי להאמין למה שאני קוראת.
כמו רבים מכם,
חשבתי שכוכב הלכת לא ממש במצב טוב.
לא היה לי מושג שאנו דוהרים לעבר האסון הזה, שיצרנו במו-ידינו,
בקצב מהיר כזה.
אז גם הבנתי לראשונה כמה חשוב
להסתכל על התמונה המלאה.
קחו למשל את ריכוז הפד"ח באטמוספירה,
הגורם מס' 1 להתחממות הגלובלית.
נכון, זה לא נראה טוב,
נראה כאילו אנו בכיוון ממש רע.
אבל רק כשמסתכלים לא רק על 60 השנים האחרונות,
אלא על 10,000 השנים האחרונות,
מבינים כמה זה מפחיד.
וזהו רק היבט אחד שאנו רואים במשבר.
לא אכנס כאן לפרטים, אבל אומר כך:
אנו נמצאים בשלב בהיסטוריה
שבו הכוח ההרסני ביותר עלי-אדמות הוא האנושות עצמה.
אנו נמצאים בשלב בהיסטוריה
שבו אין מדען שיכול להבטיח לכם שתשרדו את זה.
אנו נמצאים בשלב בהיסטוריה
שבו האנושות יוצרת סביבה
שכבר אינה בטוחה לבני-אדם.
כן, זה היה בשנה הראשונה ללימודי גיאוגרפיה,
והייתי המומה למדי. אבל...
היו גם בשורות טובות.
באותה השנה בה כל זה נודע לי,
מנהיגים מכל העולם התכנסו יחד בפריז
כדי להחליט על מטרה משותפת
של הגבלת ההתחממות הגלובלית לפחות משתי מעלות.
התמונות התפרסמו בכל העולם
ונאמר לי שזה היה יום היסטורי.
איזו תחושת רווחה, נכון?
אלא ש...
משהו אז לא ממש הצליח.
אחרי שההסכם נחתם,
המצב לא ממש השתפר.
למעשה, הוא החמיר בהרבה.
מקבלי ההחלטות והתעשיינים, המנהיגים והפוליטיקאים,
חזרו לגישת ה"עסקים כרגיל",
לנצל את מקורות ההכנסה שלנו כאילו אין מחר, פשוטו כמשמעו,
לבנות עוד ועוד תחנות כוח פחמיות,
למרות שברור לנו שזה צריך להיפסק
על פי הסכם פריז.
אז למרות שיש התפתחויות טובות, כמובן --
בונים מערכות לאנרגיית רוח ושמש בכל העולם, נכון --
אבל השינויים החיוביים האלה איטיים. איטיים מדי.
ומאז נחתם הסכם פריז,
הגרפים של האקלים ממשיכים לטפס
ולשבור שיאים מידי שנה.
חמש השנים הכי חמות שתועדו מאז ומעולם
היו חמש השנים האחרונות,
ומעולם בעבר לא היו הפליטות הגלובליות כה גבוהות.
ראיתי והבנתי אז את המדע, מצד אחד,
אבל לא ראיתי תשובות או מעשים, מצד שני.
ואז נשבר לי.
רציתי ללכת בעצמי לוועידת האקלים של האו"ם,
בדיוק המקום שנוסד כדי לכנס אנשים
כדי שיתקנו את האקלים --
לא באמת, מסתבר.
זה היה בשנה שעברה.
נסעתי לוועידת האקלים כדי לגלות
איך זה באמת, במה מדובר.
לאנשים מציאותיים מבחינה פוליטית, זה אולי לא מפתיע,
אבל אני התקשיתי לשאת את זה:
שתעשייני דלקי המאובנים ומנהיגים פוליטיים
עושים הכל, הכל, כדי למנוע שינוי אמיתי.
הם לא נלהבים להציב מטרות שאפתניות מספיק
כדי להעלות אותנו על המסלול של פחות משתי מעלות.
הרי הם היחידים שמרוויחים ממשבר האקלים הזה, נכון?
תעשיית דלקי המאובנים יוצרת רווחים,
והמנהיגים הפוליטיים, ובכן, הם רואים את הבחירות הקרובות
ואת מה שתורם לפופולריות שלהם -
שזה לא לשאול שאלות לא-נוחות, נראה לי.
אין להם שום כוונה לשנות את המשחק.
בשום מדינה בעולם אין תאגידים או כוחות פוליטיים
שנענשים על התעללות באקלים.
בכל המוזרות והעוגמה שבאותה ועידה,
היתה שם מישהי שונה,
מישהי שנראתה מודאגת למדי,
וזאת היתה גרטה ת'ונברג.
החלטתי בו במקום שכל דבר אחר נראה חסר-תקווה
ולא הגיוני במיוחד,
ולכן הצטרפתי לשביתת האקלים שלה, ממש שם, בוועידה.
זאת היתה שביתת האקלים הראשונה שלי
ובסביבה מוזרה ביותר,
אני והיא ישבנו לנו באולם הוועידה,
כשאנו מוקפות בהמולת קהל לובשי החליפות של הוועידה
שלא ידעו מה לעשות איתנו.
אבל ההרגשה היתה של עוצמה רבה יותר
מכל מה שציפיתי לו מזה זמן רב מאד.
ובו במקום חשבתי שאולי הגיע הזמן
להתחיל להפגין בגרמניה.
הייתי בטוחה שאיש לא יתקן את זה עבורנו,
ואם יש איזה סיכוי קלוש שזה יחולל שינוי,
נראה לי כמעט טפשי לא לנסות.
אז אני...
(מחיאות כפיים ותרועות)
אז נסעתי בחזרה לברלין.
מצאתי בני-ברית שהיה להם בדיוק אז אותו רעיון,
וחשבנו ביחד שננסה את עניין "ימי שישי למען העתיד".
מובן שלא היה לנו מושג למה אנו נכנסים.
לפני ההפגנה הראשונה שלנו, רבים מאיתנו, ואני בתוכם,
מעולם לא ארגנו הפגנה ציבורית או מחאה כלשהי.
לא היה לנו כסף ולא משאבים
ובהחלט שום רעיון מהי באמת שביתה בנושא האקלים.
אז התחלנו לעשות את מה שאני טובים בו:
לשלוח הודעות טקסט,
המון הודעות, ביום ובלילה, לכל מי שיכולנו,
וארגנו את הפגנת האקלים הראשונה שלנו ב"וואטסאפ".
בלילה שלפני ההפגנה הראשונה, לא יכולתי לישון מרוב עצבנות.
לא ידעתי למה לצפות, אבל ציפיתי לגרוע מכל.
אולי משום שלא היינו היחידים
שהשתוקקו שקולם יישמע בסביבה פוליטית
שכנראה שכחה איך לכלול את השקפתם של הצעירים
בקבלת ההחלטות. אולי.
אבל איכשהו זה הצליח.
ומיום ליום,
הופענו בעוד ועוד מקומות.
ואני, מיום ליום,
הלכתי ונעשיתי פעילת אקלים.
בדרך כלל,
בהרצאות TED כאלה,
זה השלב שבו אני אומרת שיש הרבה למה לקוות,
שאנו, הצעירים, נפתור את זה,
שאנו נציל את העתיד ואת כוכב הלכת וכל השאר,
שאנו, הצעירים שמפגינים למען האקלים, נתקן את זה.
ככה זה בדרך כלל.
אבל זה לא עובד ככה.
המשבר הזה לא עובד ככה.
הנה המפנה בעלילה:
היום, שלוש וחצי שנים לאחר חתימת הסכם פריז,
כשאנו פונים אל המדע,
אנו רואים שעדיין אפשר לוודא שהתחממות הגלובלית
תישאר מתחת לשתי מעלות --
מבחינה טכנית.
אנו גם רואים שעדיין אפשר למנוע התפתחויות הרות-אסון נוספות,
כמו הכחדה המונית והשחתת אדמות --
כן, מבחינה טכנית.
זה רק מאד מאד בלתי-סביר.
ובכל מקרה,
העולם יצטרך להיות עד לשינויים
שלא התנסינו עד כה בשכמותם.
יהיה עלינו לטהר לגמרי מפחמן את הכלכלות שלנו עד 2050
ולשנות את מפת הכוחות
שמאפשרת כיום לענקי דלקי המאובנים ולמנהיגים הפוליטיים
להוביל את המשחק כרצונם.
אנו מדברים על לא פחות מהתמורות הגדולות ביותר
מאז המהפכה התעשייתית.
אנו מדברים, אם תרצו לנסח זאת כך,
אנו מדברים על מהפכה אקלימית
בזמן הקצר ביותר.
איננו יכולים להפסיד ולו שנה אחת.
וממילא, כדי ששינוי כזה יקרה,
העולם צריך להפסיק להסתמך
על הפגנות של מיליון, שני מיליון או שלושה מיליון תלמידים, שיפתרו את הבעיה.
נכון, אנו נהדרים, ועוד נמשיך לפעול
ולהגיע למקומות שבהם איש לא מצפה לנו, נכון.
אבל אנחנו לא הסוף, אלא ההתחלה.
זו איננה משימה לדור אחד ויחיד;
זאת משימה המוטלת על האנושות כולה.
וכאן כל העיניים מופנות אליכם.
כדי שהשינוי הזה יקרה,
יהיה עלינו לפתור מיליון דברים.
הדבר הזה הרי מורכב להפליא.
אבל...
יש כמה דברים שכולם יכולים להתחיל בהם.
הבשורות הרעות תחילה: אם חשבתם שעכשיו אומר לכם למחזר יותר
לאכול פחות בשר, לטוס פחות או לקנות מוצרים יד-שניה,
מצטערת, זה לא כזה קל.
אבל הנה הבשורות הטובות:
אתם יותר מאשר צרכנים וקונים,
למרות שהתעשייה מעוניינת שתגבילו את עצמכם לכך.
לא. אני ואתם -- כולנו יצורים פוליטיים,
וכולנו יכולים להיות חלק מהתשובה.
כולנו יכולים להיות משהו שרבים מכנים "פעילי אקלים".
יש?
(צחוק)
אז מהם השלבים הראשונים?
ארבעה שלבים ראשונים וחיוניים כדי להתניע את כל השאר,
ארבעה שלבים ראשונים שכולם יכולים להתחיל מהם,
ארבעה שלבים ראשונים שיקבעו את כל מה שיקרה בהמשך.
אז מהם?
מס' 1:
עלינו להגדיר מחדש באופן דרסטי מיהו בעינינו פעיל אקלים,
מיהו בעינינו אדם שיכול להיות התשובה לכך.
פעיל אקלים איננו מישהו שקרא את כל המחקרים
וכעת יוצא בכל ערב לחלק עלונים על צמחונות בקניונים.
לא.
פעיל אקלים יכול להיות כל אחד,
כל מי שרוצה להצטרף לתנועה של אנשים שמתכוונים להזדקן
בעולם שנותן עדיפות להגנה על סביבות טבע,
על אושר ובריאות לרבים
ולא להרס האקלים והשחתת כוכב הלכת בשביל רווחים למעטים.
והיות שמשבר האקלים משפיע על כל חלק בחיינו
החברתיים, הפוליטיים והאישיים,
נחוצים לנו פעילי אקלים בכל מקום ופינה,
לא רק בכל חדר,
אלא בכל עיר, ארץ, מדינה ויבשת.
שנית:
אני צריכה שתצאו מאזור הנוחות שלכם,
שתתרחקו מגישת ה"עסקים כרגיל" שלא מתייחסת למחר.
כולכם כאן, אתם חברים או קרובי משפחה,
עובדים, עמיתים, סטודנטים, מורים
ובמקרים רבים - מצביעים.
לכל אלה מתלווה אחריות
שהמשבר הזה תובע מכם להתבגר ולהתייצב מולו.
ישנו הארגון שמעסיק אתכם
או מממן אתכם.
האם הוא בכיוון של עמידה בהסכם פריז?
האם הפרלמנט המקומי שלכם יודע שזה חשוב לכם,
שאתם רוצים שזה יקבל קדימות בכל בחירות?
האם חבריכם הטובים יודעים על כך?
האם אתם קוראים עיתון או כותבים בו? מעולה.
תודיעו לו שאתם רוצים שהוא ידווח על כך בכל גליון
ושהוא יעמת בנושא זה את מקבלי ההחלטות בכל ראיון וראיון.
אם אתם זמרים - שירו על זה. אם אתם מורים - למדו את זה.
ואם יש לכם חשבון בנק, אימרו לבנק שתעזבו אותו
אם ימשיך להשקיע בדלקי מאובנים.
ובימי שישי, כמובן, כולכם יודעים מה לעשות.
שלישית:
היציאה מאזור הנוחות מצליחה יותר כשמשלבים כוחות.
כשאדם אחד דורש שינוי לא-נוח,
זה בעיקר לא-נוח לשמוע.
שניים, חמישה, עשרה, מאה אנשים שדורשים שינוי לא-נוח -
מהם קשה להתעלם.
ככל שתהיו רבים יותר, כך יקשה על אנשים להצדיק
מערכת שאין לה עתיד.
כוח איננו משהו שיש או אין;
כוח הוא משהו שלוקחים או שמשאירים למישהו אחר,
וכשמשתפים אותו, הוא גדל.
אנו, הצעירים שברחובות, אנו, התלמידים המפגינים,
אנו ההוכחה שזה יכול להצליח.
תלמיד אחד שמפגין יהיה תמיד תלמיד אחד שמפגין --
טוב, לא כשמדובר בגרטה ת'ונברג.
שניים, חמישה, עשרה, מאה, אלף תלמידים שמפגינים הם תנועה,
וזה מה שנחוץ לנו בכל מקום.
בלי לחץ.
(צחוק)
ומס' 4, לבסוף --
וזה אולי ההיבט החשוב בכל זה --
אני צריכה שתתחילו לקחת את עצמכם יותר ברצינות.
אם יש משהו שלמדתי
במשך שבעה חודשים של ארגון פעולה אקלימית,
הוא שאם לא תפעלו בקשר למשהו,
רוב הסיכויים שאיש לא יעשה זאת.
המוסדות הכי חזקים בעולם
אינם מתכוונים לשנות את המשחק שממנו הם הכי מרוויחים,
ולכן אין טעם להמשיך ולהסתמך עליהם.
זה מפחיד, אני יודעת.
זאת אחריות עצומה, נטל עצום על כתפי כל אחד ואחת, נכון.
אבל זה גם אומר
שאם נרצה,
תהיה לנו אמירה בנושא.
אנו יכולים להיות חלק מהשינוי. אנו יכולים להיות חלק מהתשובה.
וזה די יפה, נכון?
אז בואו ננסה את זה, בואו נזוז,
בואו נציף את העולם בפעילי אקלים.
בואו נצא מאזורי הנוחות שלנו,
נשלב כוחות ונתחיל לקחת את עצמנו יותר ברצינות.
דמיינו איך ייראה העולם הזה
שבו ילדים יוכלו לגדול
בידיעה שעתידם היה ההרפתקה הגדולה הזאת שציפינו לה
ולא דבר שיש לחשוש מפניו,
איך ייראה העולם הזה כשוועידת האקלים הבאה
תהיה אירוע גדול של אנשים שיתכנסו יחד,
לאחר ששמעו את קולותיהם של מיליונים,
ואשר יפשילו שרוולים ויהיו מוכנים לחולל שינוי אמיתי.
אתם יודעים,
אני חולמת על עולם
שבו ילַמדו בשיעורי גיאוגרפיה את שינויי האקלים
כאתגר הגדול ביותר
שפיצחו אנשים כמוכם וכמוני,
שהחלו לפעול בזמן
משום שהבינו שאין להם מה להפסיד
ושהם יכולים לזכות בכל.
אז למה שלא ננסה?
אין עוד מישהו שיציל את העתיד עבורנו.
זאת יותר מאשר הזמנה. הפיצו את הבשורה.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים ותרועות)