Prije nekoliko godina čuo sam zanimljivu glasinu.
Čelnik velike kompanije hrane za kućne ljubimce
išao bi na godišnji sastanak dioničara
noseći konzervu pseće hrane.
I jeo bi tu hranu iz konzerve.
Bio je to njegov način da ih uvjeri, ako je hrana dobra za njega,
dobra je i za njihove kućne ljubimce.
Ova strategija korištenja vlastitih proizvoda,
uobičajena je strategija u poslovnom svijetu.
To ne znači da svi dolaze i jednu pseću hranu,
već poslovni ljudi koriste svoje proizvode
kako bi pokazali
da vjeruju u njih.
Dakle, to je vrlo raširena praksa,
no vrlo je zanimljivo kada nađete iznimke
tog pravila,
kada nađete primjere poslovanja ili ljudi u poslovnom svijetu
koji ne koriste vlastite proizvode.
Izgleda da postoji jedna industrija gdje je to uobičajeno
i prilično redovito,
a to je industrija tehnoloških uređaja.
Tako je 2010. godine Steve Jobs, kada je pustio u prodaju iPad,
opisao kao "izvanredan" uređaj."
" Najbolje iskustvo pretraživanja koje ste ikada imali,
daleko bolje od prijenosnog računala i pametnog telefona.
Nevjerojatno iskustvo."
Nekoliko mjeseci kasnije kontaktirao ga je novinar
New York Timesa,
i vodili su dugi telefonski razgovor.
I na kraju razgovora novinar je
ubacio pitanje koje se činilo vrlo jednostavnim.
Rekao mu je: "Vaša djeca vjerojatno jako vole iPad."
Odgovor na ovo je bio očit,
no, ono što je Jobs rekao zaista je iznenadilo novinara.
Bio je vrlo iznenađen,
jer mu je rekao: "Nisu ga koristili.
Kod kuće ograničavamo djeci korištenje tehnologije."
Ovo je vrlo uobičajeno u tehnološkom svijetu.
Zapravo, postoji škola vrlo blizu Silicijske doline,
pod imenom Waldorf School of the Peninsula,
u kojoj se ne koriste uređaji sa zaslonima do 8. razreda.
Ono zanimljivo u vezi s tom školom je,
da 75 % djece koja je pohađa
ima roditelje koji su visoko pozicionirani u tehnološkom svijetu Silicijske doline.
I kada sam čuo za to, pomislio sam koliko je to zanimljivo i iznenađujuće,
što me potaklo da razmislim kako svi ti zasloni utječu na mene,
na moju obitelj i ljude koje volim,
kao i na ljude općenito.
Stoga sam proteklih pet godina,
kao profesor ekonomije i psihologije,
proučavao utjecaj zaslona na naše živote.
I želim započeti s činjenicom da nam oduzimaju puno vremena,
a onda možemo vidjeti i kako to vrijeme izgleda.
Ovo je prosječan 24-satni radni dan
za tri različite točke u prošlosti:
2007, prije 10 godina,
2015.
a zatim podaci koje sam sakupio, i to samo prošli tjedan.
Mnogo stvari nije se promijenilo
toliko.
Spavamo oko 7,5 do 8 sati dnevno,
neki će reći da se to lagano smanjilo, no nije mnogo.
Radimo 8,5 do 9 sati dnevno.
Obavljamo nužne aktivnosti
to su stvari poput jedenja, kupanja, brige oko djece,
oko 3 sata dnevno.
I preostaje ovaj bijeli prostor.
Ovo je naše privatno vrijeme.
Ovo vrijeme nam je neizmjerno važno.
To je prostor u kojem činimo stvari koje se tiču nas kao pojedinaca,
to je vrijeme za hobije, za bliske odnose s drugima,
kada zaista mislimo na svoj život, kada smo kreativni,
kada razmišljamo unatrag i pokušavamo ustanoviti
imamo li smislen život.
Nešto od toga odnosi se i na posao,
no kada ljudi razmisle o svom životu
i zapitaju se kakav je on bio
na kraju života,
gledate ono što zadnje govore...
govore o trenucima koji su se dogodili u tom bijelom, osobnom prostoru.
Taj dio je svet, važan nam je.
Sada ću vam pokazati
koliko je tog prostora potrošeno ispred zaslona uređaja, kroz vrijeme.
2007.
ovoliko.
Te godine je Apple predstavio prvi iPhone.
Osam godina kasnije,
ovoliko.
Danas, ovoliko.
Ovoliko svog slobodnog vremena provedemo ispred zaslona.
Ovaj tanki žuti dio, tu kreće čarolija.
Tu se nalazi vaša čovječnost.
A ona je trenutno u vrlo malom prostoru.
I što da učinimo s time?
Prvo pitanje je:
Kako izgleda to crveno područje?
Naravno, zasloni su čudesni
na mnogo načina.
Živim u New Yorku,
a mnogo moje obitelji živi u Australiji
i imam jednogodišnjeg sina.
Mogao sam ih upoznati jedino preko ekrana.
To ne bih mogao prije 15 ili 20 godina
na isti način.
I zato u ovome ima i puno dobroga.
Možete se zapitati jednu stvar:
Što se odvija tijekom tog vremena?
Koliko nas obogaćuju aplikacije koje koristimo?
A neke zaista tako i utječu.
Ako ljude zaustavite dok ih koriste i kažete im
"Recite nam kako se sada osjećate"
reći će da se osjećaju prilično dobro koristeći one,
vezane za opuštanje, vježbanje, prognozu vremena, čitanje,
obrazovanje i zdravlje.
Prosječno na svaku od tih aplikacija potroše oko 9 minuta dnevno.
Ove aplikacije čine ih manje sretnima.
Oko polovice ljudi, kada ih prekinete i pitate "Kako se osjećate?"
kažu da se ne osjećaju dobro koristeći ih.
No, na te aplikacije
za traženje partnera, društvene mreže, igrice,
zabavu, vijesti, pretraživanje
ljudi dnevno na svaku od njih potroše oko 27 minuta.
Trošimo tri puta više vremena na aplikacije koje nas ne čine sretnima.
To se baš ne čini previše mudro.
Jedan od razloga što provodimo toliko vremena na njih,
koje nas ne čine sretnima,
je to što nam kradu točku prekida.
Točke prekida bile su posvuda u 20. stoljeću.
Bile su dio svega što smo radili.
Točka prekida je, zapravo, signal da trebamo prijeći
na nešto novo, raditi nešto drugo.
I... sjetite se novina, nakon nekog vremena ih pročitate,
preklopite i odložite u stranu.
Isto je i s časopisima, knjigama, dođete do kraja poglavlja,
što vas navodi da razmislite želite li nastaviti.
Gledali biste neku TV emisiju, nakon nekog vremena ona završava,
i onda imate tjedan dana do sljedećeg nastavka.
Točke prekida postojale su posvuda.
No, danas koristimo medije na način gdje tog prekida nema.
Vijesti se neprestano objavljuju,
i sve ide bez prestanka, Twitter, Facebook, Instagram,
elektronička pošta, SMS-ovi, vijesti.
I kada provjeravate i sve vrste drugih izvora,
samo idete dalje, i dalje, i dalje.
Možemo dobiti ideju što učiniti iz zapadne Europe
gdje imaju mnogo dobrih ideja za radno okruženje.
Evo jednog primjera. Ovo je nizozemska tvrtka za dizajn.
Oni su smjestiti stolove na strop
i u 6 popodne svakog dana,
bez obzira kome šaljete email, što radite,
stolovi se podižu na strop.
(Smijeh)
(Pljesak)
Četiri dana u tjednu prostor se pretvara u studio za jogu,
jedan dan u tjednu u plesni klub.
Samo o vama ovisi što ćete od toga odabrati.
No, ovo je odlično pravilo kako prestati
jer to znači da na kraju dana
sve staje, ne može se više raditi.
U Daimleru, njemačkoj auto-kompaniji, imaju jednu drugu odličnu strategiju.
Kada idete na godišnji odmor,
umjesto poruke "Ova osoba je na odmoru,
javit će vam se nakon nekog vremena"
oni koriste, "Ova je osoba na odmoru, stoga smo izbrisali vašu poruku."
Ova osoba nikada neće vidjeti poruku koju ste upravo poslali."
(Smijeh)
"Možete se javiti ponovo za nekoliko tjedana,
ili poslati poruku nekom drugom."
(Smijeh)
I tako...
(Pljesak)
Možete zamisliti kako to izgleda.
Odete na odmor i zaista ste na odmoru.
Ljudi koji tamo rade osjećaju
da zaista dobivaju odmor od posla.
No, naravno, to nam ne govori mnogo
što trebamo raditi kod kuće, u vlastitom životu,
stoga želim nešto predložiti.
Lako je reći, između 5 i 6 popodne neću koristiti svoj telefon.
Problem je što 5 i 6 popodne izgledaju različito u različite dane.
Mislim da je mnogo bolje reći,
radim određene stvari svaki dan,
postoje neke aktivnosti koje su svakodnevne,
poput večere.
Ponekad ću biti sam,
ponekad s drugim ljudima,
ponekad u restoranu,
ponekad kod kuće,
no, pravilo koje sam usvojio jest: nikada neću koristiti telefon za stolom.
Daleko je od mene,
što je dalje moguće.
Zato što teško odolimo iskušenju.
No, kada imate točku prekida, svaki puta kada večera počinje,
udaljim telefon od sebe,
i izbjegnete iskušenje.
Na početku je bolno.
Imao sam osjećaj da mnogo propuštam.
(Smijeh)
Borio sam se s time.
No, naviknete se na to.
Svladate to odvikavanje kao kod odvikavanja od droga,
i tada život postaje živopisniji, bogatiji,
zanimljiviji --
vodite kvalitetnije razgovore.
Zaista se povežete s ljudima oko sebe.
Mislim da je to fantastična strategija
i znamo da djeluje jer kad ljudi to počnu raditi --
a pratio sam mnoge koji su to pokušali --
to se širi dalje.
Osjećaju se dobro zbog toga
pa to počinju raditi i prvi sat ujutro.
Tijekom vikenda podešavaju telefone na zrakoplovni način rada.
Tako telefon zadržava samo kameru, ali više nije telefon.
Ovo je zaista moćno
i znamo da se ljudi mnogo bolje osjećaju kada to naprave.
I koji je ovdje zaključak?
Zasloni su čudesna stvar, to sam već rekao
i mislim da je to istina.
No, koristimo ih kao da se vozimo niz zaista brzu, dugu cestu,
u autu ste kojem je gas stisnut do kraja,
a teško je dosegnuti kočnicu.
Morate odabrati.
Možete ili lagano voziti uz predivne slike mora,
i slikati sa prozora, to je lako,
ili možete sići s ceste, kako biste stali u stranu,
stisnuli tu kočnicu,
izašli,
izuli cipele i čarape,
malo prošetali po pijesku,
osjetili pijesak pod nogama,
krenuli prema obali,
i pustili da vam gležnjeve zapljuskuje more.
Život će vam biti bogatiji i smisleniji
jer doslovno udišete to iskustvo,
a sve zato što ste ostavili telefon u autu.
Hvala.
(Pljesak)