(פעמון)
מהו הדבר הקשה ביותר אותו אתה מתרגל?
לא לאפשר לעצמך להיות מוצף על ידי יאוש
זה הדבר הקשה ביותר
בגלל שכשאתה מוצף על ידי יאוש
זה הדבר הכי גרוע שיכול לקרות לך
אני זוכר, כשהייתה מלחמה
לא ראינו את האור
בסוף המנהרה
היה נראה שהמלחמה תמשך לנצח
הצעירים באו ושאלו:
תאי היקר,
אתה חושב שהמלחמה תגמר בקרוב?
היה מאוד קשה לענות על השאלה הזו.
כי לא ראינו את האור בקצה המנהרה.
אבל אם אתה אומר: "אני לא יודע",
אז אתה משקה זרעים של יאוש.
אז תאי היה צריך לשאוף ולנשוף מספר פעמים
ואז הוא היה אומר:
"חברים יקרים,
הבודהה אמר שכל הדברים ארעיים.
גם המלחמה תהיה ארעית.
היא תגמר ביום מן הימים.
בואו נמשיך לפעול למען שלום."
בזמן המלחמה,
אנחנו, נזירות ונזירים צעירים, יחד עם מתרגלים שאינם נזירים
הקמנו את "בית הספר לצעירים לעבודה חברתית"
כמו חיל השלום, שהקים ג'ון פ. קנדי.
הלכנו לתוך איזור המלחמה ועזרנו לפצועים.
עזרנו להקים מרכזי פליטים.
נתנו להם תקווה לחזור לחיים רגילים.
בנינו מחדש כפרים שהופצצו.
היה כפר אחד בשם טרה לוק
לא רחוק מהאיזור המפורז
שהפריד בין הצפון והדרום.
הכפר טרה לוק הופצץ, לגמרי נהרס.
העובדים הסוציאלים הצעירים שלנו
כולל נזירים ונזירות ומתרגלים שאינם נזירים,
היו צריכים לבנות מחדש את הכפר.
הוא הופצץ שוב ונהרס שוב.
העובדים הסוציאלים שלנו התקשרו אלינו
ושאלו אם הם צריכים לבנות אותו מחדש.
אמרנו להם: "תבנו אותו".
ובנינו אותו מחדש.
והוא הופצץ שוב.
ארבע פעמים.
אם היינו מוותרים,
זה היה יוצר הרגשה של יאוש.
זו הסיבה שהמשכנו לבנות אותו מחדש שוב ושוב.
אז הדבר הקשה ביותר הוא לא לאבד את התקווה שלך,
לא לוותר, להתייאש.
זה הדבר הקשה ביותר.
עברנו שתי מלחמות בצורה הזו.
ראינו חיילים צרפתים מגיעים, הורגים ונהרגים.
ראינו חיילים אמריקאים מגיעים, הורגים ונהרגים.
50,000 אמריקאים צעירים נהרגו בויאטנם.
מאות אלפים נפצעו
ורבים הצטרכו סיוע פסיכולוגי, וכן הלאה.
במצב כזה של סבל קיצוני
אם אין לנו תרגול, אנחנו לא יכולים לשרוד.
אנחנו מתרגלים בצורה
שבה אנחנו יכולים לשמר את התקווה והחמלה שלנו.
כשעיתונאית שאלה אותנו שאלה על זה,
על איך הרגשנו לגבי אמריקאים צעירים שבאו,
הרגו, ונהרגו בויאטנם,
אמרנו: "הם קורבנות, אנחנו לא שונאים אותם.
הם קורבנות של מדיניות לא מאוד חכמה,
מדיניות המבוססת על פחד.
הם קורבנות. הם חייבים לבוא לפה, להרוג ולמות."
אתה מבין, אז אתה לא כועס עליהם.
בשנת 1966, תאי הוזמן לבוא לאמריקה.
היתה לו הזדמנות לדבר עם אמריקאים על המלחמה
היו אמריקאים צעירים שכעסו מאוד.
הם נעמדו ואמרו לתאי:
"אתה לא צריך להיות כאן.
אתה צריך לחזור בחזרה ולהלחם בכיבוש האמריקאי בויאטנם.
אתה צריך להרוג את החיילים האמריקאים שם."
התשובה של תאי היתה:
"חשבתי שהשורש של המלחמה הוא כאן.
לא בויאטנם.
האמריקאים הצעירים שהגיעו לויאטנם
הם רק קורבנות.
אז הגעתי לפה להגיד לעם האמריקאי
שהמלחמה לא עוזרת לויאטנם בכלל."
בלי האופן הזה של הבנה וחמלה,
אתה תאבד את עצמך בכעס ושנאה.
ואתה לא תהיה מסוגל להגיד דברים כאלה
ולעזור לאנשים באמריקה להבין
ולשנות את המדיניות שלהם.
הייתה בארה"ב תנועת שלום שהתנגדה למלחמה
ככל שאנשים דרשו שלום ולא קיבלו אותו
הם כעסו יותר.
אז היה המון כעס בתנועת השלום הזו.
וכשתאי סייר באמריקה ודיבר עם הקבוצות האלה,
תאי אמר: "אם יש בכם המון כעס
אתם לא יכולים לגעת בשלום.
אתם צריכים להיות שלום
לפני שתוכלו לעשות שלום.
הבנה היא חשובה ביותר.
אתה צריך לדעת איך לכתוב מכתב אהבה
לנשיא שלך, או לממשלה שלך,
ולהגיד להם שאתה לא תומך במלחמה.
אם תכתוב מכתב חזק וכועס,
הם לא יקראו אותו."
תאי היה מסוגל לדבר ככה
ואיכשהו, לעזור לסיים את המלחמה.
הבנה של סבל
עוזרת לחמלה להיוולד בתוכך.
אתה תהיה חופשי מיאוש, מכעס,
ואתה תוכל לעזור לגורמי השלום.
(פעמון)