Când eşti copil, ţi se pune des întrebarea asta.
Devine chiar enervant.
„Ce vrei să te faci când o să fii mare?”
Adulţii speră că vei vrea
să te faci astronaut sau neurochirurg.
Adulţii şi imaginaţia lor!... (Râsete)
Copiii probabil spun că vor
să fie skateboarderi, surferi sau jucători Minecraft profesioniști.
L-am întrebat pe fratele meu şi mi-a zis:
„Fii serios! Am 10 ani. Habar n-am. Probabil schior profesionist.
Hai să ne luăm o îngheţată!” (Râsete)
Noi vă răspundem cu ce ne pasionează, ceva ce noi credem că e tare,
ceva care ne e familiar
şi asta de obicei e exact opusul a ceea ce vor să audă adulţii.
Dar dacă întrebi un copil mic
de obicei primeşti cel mai bun răspuns,
simplu, evident şi realmente profund:
„Când cresc vreau să fiu fericit.”
Eu, când voi fi mare,
vrea să fiu în continuare fericit aşa cum sunt acum.
Sunt entuziasmat să mă aflu aici la TEDx.
M-am uitat la filmuleţe TED de când mă ştiu.
Dar n-am crezut că voi ajunge pe scenă atât de repede.
Abia sunt adolescent şi ca majoritatea adolescenţilor băieţi,
mai tot timpul mă întreb:
„De unde e atâta dezordine în camera mea?” (Râsete)
„Am făcut duş azi?” (Râsete)
Şi cea mai grea întrebare:
„Cum le fac pe fete să mă placă?” (Râsete)
Neurologii spun că creierul adolescenţilor e destul de ciudat.
Cortexul prefrontal nu e dezvoltat complet dar avem mai mulţi neuroni decât adulţii.
De asta suntem atât de creativi, impulsivi şi cu toane şi puşi la punct des.
Ce mă intrigă pe mine e că mulţi copii, azi,
doar îşi doresc să fie fericiţi,
sănătoşi, în siguranţă, nehărţuiţi şi iubiţi aşa cum sunt.
Aşa că atunci când adulţii ne întreabă ce vrem să fim când vom fi mari,
mi se pare că presupun automat că vom fi fericiţi şi sănătoşi.
Dar poate lucrurile nu stau aşa.
Mergi la şcoală, apoi facultate, apoi serviciu,
căsătoreşte-te şi... BUM!
Vei fi fericit, nu-i aşa?
Nu mi se pare că a învăţa să fii fericit şi sănătos
e o prioritate în şcoală.
Sunt separate de şcoală şi pentru unii, nici nu există.
Dar dacă nu le-am separa?
Dacă ne-am baza educaţia pe studiul şi practicarea fericirii şi a sănătăţii?
Pentru că asta este: se exersează chiar şi un exerciţiu simplu ca ăsta.
Educaţia e importantă,
dar de ce nu include fericirea şi sănătatea?
Nu pricep.
Am studiat ştiinţa de a fi fericit şi sănătos.
Se rezumă la practicarea acestor 8 lucruri:
mişcare, dietă şi nutriţie,
timp în natură, contribuţie şi ajutorarea altora,
relaţii, recreere, relaxare şi gestionarea stresului
şi implicare spirituală sau religioasă.
Da, am bifat-o şi pe asta. (Râsete)
Despre ele a scris dr. Roger Walsh.
El le numeşte schimări terapeutice ale stilului de viaţă, pe scurt STSV,
E un cercetător care studiază cum să fii fericit şi sănătos.
Pentru acest talk, am avut ocazia să-i pun câteva întrebări, cum ar fi:
Credeţi că aceste 8 puncte sunt o prioritate în şcoli?
Răspunsul lui nu m-a surprins.
Pe scurt, a fost „Nu”.
Dar a spus totuşi
că sunt mulţi care încearcă să se educe în acest sens, înafara căilor obişnuite,
citind sau practicând meditaţie sau yoga.
Dar răspunsul lui care mi-a plăcut cel mai mult
a fost că educaţia e orientată în mare parte
spre cum să-ţi câştigi pâinea şi nu spre cum să trăieşti.
În 2006, Sir Ken Robinson a ţinut
cel mai popular discurs TED de până atunci:
„Şcoala distruge creativitatea” ("Schools Kill Creativity").
Mesajul său e că creativitatea este la fel de importantă ca şi alfabetizarea
şi că ar trebui să-i dăm aceeaşi importanţă.
Mulţi părinţi au vizionat acele filmuleţe,
iar cei ca ai mei le-au luat ca pe o încurajare
pentru a-şi scoate copiii de la şcolile tradiţionale
şi să încerce ceva nou.
Realizez că fac parte dintr-o comunitate mică de copii revoluţionari
care-şi desăvârşesc educaţia diferit.
Şi ştiţi ceva? Îi îngrozeşte pe mulţi.
Deşi aveam doar 9 ani
când părinţii m-au retras din sistemul şcolar,
îmi amintesc cum plângea mama
când unii prieteni îi spuneau că e nebună şi că era o idee proastă.
Privind în urmă sunt fericit că n-a cedat presiunilor din exterior
şi cred că şi ea este.
Din cele 200 de milioane de persoane
care au urmărit discursul lui Sir Ken Robinson
de ce nu sunt mai mulţi copii ca mine?
Shane McConkey e eroul meu.
Îl iubeam pentru că era cel mai bun schior din lume,
până când mi-am dat seama ce anume îmi plăcea la el:
era un hacker.
Nu un hacker de computere,
ci unul de schi.
Datorită creativităţii şi a invenţiilor sale, schiul e azi aşa cum e
şi de-asta îmi place să schiez.
Mulţi oameni consideră hackerii ca tocilari ai computerelor
care locuiesc în subsolul părinţilor şi virusează calculatoare.
Dar eu nu văd aşa lucrurile.
Hackerii sunt inovatori.
Sunt cei care se pun cu sistemele şi le schimbă
şi le fac să funcţioneze diferit, să funcţioneze mai bine.
Modul cum privesc ei lucrurile e un sistem de gândire.
Cresc într-o lume care are nevoie
de mai mulţi oameni cu mentalitate de hackeri
şi nu doar pentru tehnologie.
Totul e numai bun de hackuit, chiar şi schiul,
chiar şi educaţia.
Fie că vorbim de Steve Jobs, Mark Zuckerberg sau Shane McConkey,
o gândire de hacker poate schimba lumea.
Sănătoasă, fericită, creativă --
abordarea problemelor ca hacker face parte din educaţia mea.
Eu o numesc „hack-schooling”.
Nu urmez o programă anume
şi nu sunt pasionat de ideile cuiva anume.
Îmi hackuiesc singur educaţia.
Profit de oportunităţile din comunitatea mea
şi din reţeaua prietenilor şi a familiei.
Profit de şansa de a experimenta ce învăţ.
Nu mi-e teamă de scurtături sau artificii
ca să obţin un rezultat mai bun, mai repede.
E ca un remix sau o amestecătură de învăţătură.
E flexibil şi oportunist
şi mereu dă prioritate fericirii, sănătăţii şi creativităţii.
Partea tare e că nu e un sistem, ci un mod de gândire.
Oricine poate folosi hack-schooling, chiar şi şcolile tradiţionale.
Cum arată şcoala mea?
Ca Starbucks, în majoritatea timpului. (Râsete)
Dar ca mai toţi copiii,
studiez multă matematică, ştiinţe exacte, istorie şi scris.
Nu-mi plăcea să scriu
fiindcă profesorii mă puneau să scriu despre fluturaşi şi curcubee,
iar eu doream să scriu despre schi.
A fost o uşurare când prietena mamei
a deschis Squaw Valley Kids Institute
unde scriam despre întâmplările mele şi despre ce mă interesa
şi luam legătura cu mari oratori de prin ţară
care mi-au insuflat dragostea pentru scris.
Îmi dau seama că odată motivat să înveţi ceva,
înveţi mult foarte repede şi pe cont propriu.
Starbucks e foarte util pentru asta.
Să hackuiesc fizica a fost distractiv.
Am învăţat despre Newton şi Galileo
şi am pus în practică concepte de bază din fizică,
precum energia cinetică, învățând prin experimente și greşeli.
Favoritul meu era pendulul lui Newton pe care l-am făcut din bile de la Bocci.
Am experimentat şi cu mingi de bowling
şi chiar cu bile mari din gumă de mestecat.
Project Discovery's Ropes Course e grozav şi uşor stresant.
Când eşti la 18 metri deasupra solului, trebuie să înveţi să-ţi stăpâneşti teama,
să comunici clar, dar mai ales să poţi avea încredere în ceilalţi.
Organizaţiile comunităţii au un rol important în educaţia mea.
E programul B.A.S.I.C.S. al fundaţiei High Fives:
„Să fii stăpân pe situaţie şi în siguranţă în situaţii critice”.
Am petrecut o zi cu patrula Squaw Valley învăţând despre siguranţa pe munte.
A doua zi am trecut la ştiinţă, studiind zăpada, vremea şi avalanşele.
Dar cel mai important am învăţat că dacă iei decizii proaste
te expui la pericole pe tine şi pe prietenii tăi.
Young Chautauqua aduce istoria la viaţă.
Studiezi pe cineva faimos din istorie
ca să-l poţi recrea pe scenă când îl interpretezi,
şi ca să poţi răspunde întrebărilor despre viaţa lui.
În această fotografie îi vedeţi pe Al Capone şi Bob Marley
bombardaţi cu întrebări
în istorica sală Piper Opera House din Virginia,
scena pe care a debutat Harry Houdini.
Timpul în natură e foarte important pentru mine.
E calm, liniştit şi reuşeşti să te desprinzi de realitate.
O zi pe săptămână stau afară toată ziua.
La orele Foxwalker
învăţăm să supravieţuim în sălbăticie doar cu un cuţit.
Învăţăm să ascultăm natura, să simţim mediul
şi am dobândit o legătură spirituală cu natura,
care nici nu ştiam că există.
Cel mai interesant e că facem suliţe, arcuri şi săgeţi,
facem focul fără chibrituri
şi adăposturi de supravieţuire pentru nopţile în care ninge.
La Moment Factory,
unde se fac schiuri şi echipament de schi,
am fost inspirat ca într-o bună zi să am afacerea mea.
Tipii de-acolo mi-au demonstrat de ce e nevoie să fiu bun la mate,
să fiu creativ şi să ştiu să cos.
Am început un stagiu la Bigtruck Brand
ca să mă pricep mai bine la design şi la cusut.
Între servirea prânzului, curăţarea toaletei
şi stricatul aspiratorului lor,
voi contribui la crearea hainelor,
la personalizarea şepcilor şi la vânzarea lor.
Oamenii care lucrează acolo sunt fericiţi, sănătoşi, creativi
şi pasionaţi de ceea ce fac.
E materia mea favorită.
Aici sunt cel mai fericit:
în zăpada mare şi afânată.
E metafora potrivită pentru viaţa mea,
pentru educaţia mea,
pentru hack-schooling-ul meu.
Dacă toţi ar schia pe acest munte
– cum cred toţi că e educaţia –
toţi ar schia pe aceeaşi pârtie,
probabil cea mai sigură,
iar zăpada cea mai bună ar rămâne neatinsă.
Privesc asta şi văd mii de posibilităţi:
să-ţi dai drumul de pe cornişă, să tai creasta,
să cauţi petecul de zăpadă de pe o stâncă pe alta.
Pentru mine schiul e libertate şi la fel e şi educaţia.
E despre creativitate, despre a face lucrurile diferit,
despre comunitate şi într-ajutorare,
despre a fi fericit şi sănătos printre cei mai buni prieteni.
Încep să cred că ştiu
ce mi-aş dori să fac când voi fi mare.
Dar dacă mă întrebaţi ce vreau să fiu când voi fi mare,
ştiu că mereu voi dori să fiu fericit.
Vă mulţumesc. (Aplauze)