Amikor gyerek vagy,
rengetegszer felteszik neked ezt a bizonyos kérdést.
És ez elég idegesítő tud lenni.
"Mi akarsz lenni, ha nagy leszel?"
A szülők pedig olyasmi válaszokat várnak, hogy
"űrhajós akarok lenni", vagy
"idegsebész akarok lenni".
A szülők és az ő elképzeléseik. (Nevetés)
A gyerekek viszont
azt felelik, hogy profi gördeszkások,
szörfösök, vagy Minecraft-játékosok lennének.
Megkérdeztem az öcsémet, azt felelte:
"Komolyan, haver, 10 éves vagyok, gőzöm sincs,
talán profi síelő.
Együnk inkább egy fagyit!"
(Nevetés)
Mi, gyerekek, valami olyat fogunk
válaszolni, amiért lelkesedünk.
Amit klassz dolognak gondolunk.
Amit kipróbáltunk, ami gyakran
pont az ellenkezője annak, amit a felnőttek hallani akarnak.
De ha megkérdeznek egy kisgyereket,
megkapják a legjobb választ,
ami annyira egyszerű, annyira kézenfekvő,
és annyira mély értelmű.
"Ha felnövök, boldog akarok lenni."
Én, amikor felnövök,
továbbra is boldog akarok lenni,
mint amilyen most vagyok.
Élvezem, hogy itt lehetek a
TEDx-en. TED videókat nézek,
amióta az eszemet tudom.
Meglepő, hogy ilyen hamar itt állhatok ezen a színpadon.
Még csak most lettem tinédzser,
és a legtöbb tinihez hasonlóan,
az idő nagy részében azon agyalok:
"Mitől lett ilyen rendetlenség a szobámban?" (Nevetés)
"Vajon zuhanyoztam ma?" (Nevetés)
És az összes közül a legzűrösebb:
"Hogyan érhetném el, hogy bírjanak a csajok?" (Nevetés)
A neurológusok szerint a tizenéves agy roppant különös.
A homloklebenyünk még nem teljesen kifejlett,
de több idegsejtünk van, mint a felnőtteknek.
Ezért vagyunk olyan kreatívak, fogékonyak, kedvetlenek,
és lehangoltak.
Engem leginkább az hangol le, hogy tudom,
egy csomó gyerek csak boldogságra, egészségre,
biztonságra vágyik, arra, hogy ne cikizzék,
és hogy önmagukért szeressék őket.
Úgy látom, hogy amikor a felnőttek azt mondják:
"Mi akarsz lenni, ha nagy leszel?",
magától értetődőnek veszik, hogy boldogok és egészségesek leszünk.
De lehet, hogy nem ez lesz a helyzet.
Járj iskolába, egyetemre! Szerezz állást!
Házasodj meg! És tessék!
Már boldog is vagy, ugye?
Nem úgy tűnik, mintha az iskola arra tanítana, hogyan
legyünk boldogok és egészségesek.
Ez valahogy elválik az iskolától,
és bizonyos gyerekek számára egyáltalán nem is létezik.
Lehetne, hogy ne válasszuk ezeket külön?
Lehetne az oktatást a boldoggá és egészségessé
válás tanítására és gyakorlására alapozni?
Mivel ez a lényeg: a gyakorlat.
És egy egyszerű gyakorlat.
Az oktatás fontos dolog, de a boldoggá
és egészségessé válást miért nem
tekintjük oktatásnak?
Ezt fel nem foghatom.
Egy ideje tanulmányozom a boldogság és egészség tudományát.
Az egész valójában 8 dolog gyakorlásáról szól:
Sport, diéta és táplálkozás,
a természetben töltött idő, együttműködés, mások segítése,
kapcsolatok, szabadidős tevékenységek,
a lazítás, és a stressz kezelése,
vallási vagy spirituális tevékenység.
Igen, nekem van ilyenem is. (Nevetés)
Ez a lista Dr. Roger Walshtól származik.
Ő ezeket "Terápiás Életmód-változtató Dolgoknak"
angol rövidítéssel TLC-knek nevezte el.
Ő egy tudós, aki a boldoggá és egészségessé válást kutatja.
Erre az előadásra készülve
lehetőségem volt néhány kérdést feltenni neki:
"Ön szerint a jobb iskolák előtérbe helyezik ezt a 8 TLC-t?"
A válasza nem lepett meg:
Lényegében azt mondta: "Nem".
De azt is mondta,
hogy rengeteg ember próbál ehhez a fajta képzéshez
a hagyományos terepeken kívül hozzájutni,
például olvasás, meditáció vagy jóga gyakorlása révén.
De a legjobb válasza szerintem az volt,
hogy az oktatás többnyire,
többé-kevésbé,
a megélhetésre, nem pedig az életre nevel.
Sir Ken Robinson tartotta 2006-ban
minden idők legnépszerűbb TED-előadását,
"Az iskola megöli a kreativitást" címmel.
Szerinte a kreativitás olyan fontos, mint az olvasás,
és hogy ennek megfelelően kellene is kezelnünk.
Rengeteg szülő látta azokat a videókat,
és közülük többen, például az enyémek, úgy döntöttek,
hogy kiveszik gyermekeiket a hagyományos iskolából,
hogy kipróbáljanak valami új dolgot.
Úgy érzem, én is része vagyok a gyerekek kicsi, de növekvő csoportjának,
akik forradalmian új fajta oktatásban részesülnek.
És tudják, mi a helyzet? Ettől egy csomó ember kiakad.
Bár csak 9 éves voltam,
amikor a szüleim kivettek az iskolából,
emlékszem, hogy anya elsírta magát,
amikor néhány barátja őrültnek tartotta, és azt mondta, hogy ez ostoba ötlet.
Visszatekintve, hálás vagyok, hogy nem engedett a nyomásnak,
és azt hiszem, ő is így érez.
De miért van az, hogy a Sir Ken Robinson
előadását meghallgató 200 millió emberből
csak nagyon kevesen vannak a hozzám hasonlóak?
A példaképem Shane McConkey.
Imádtam, mert ő volt a világ legjobb síelője.
De egy nap rájöttem, mit is imádtam igazán Shane-ben.
Ő egy hacker volt.
Nem számítógépes hacker,
ő a síelést hackelte meg.
Az ő kreativitásának és találmányainak köszönhető, hogy a síelés olyan,
amilyennek ma ismerjük, és hogy imádok síelni.
Sokan azt gondolják, hogy a hackerek számítógépkockák,
akik az alagsorban laknak, és számítógépes vírusokat terjesztenek.
Én azonban másként látom.
A hackerek szerintem újítók.
Ők azok, akik próbára tesznek, és megváltoztatnak rendszereket,
hogy másként működjenek, hogy jobban működjenek.
Ez a szemléletükről, a gondolkodásmódjukról szól.
Én egy olyan világban növök fel,
amelynek egyre több hacker-szemléletű emberre van szüksége,
és nem csak technológiára.
Előbb-utóbb mindent meg fogunk hackelni, még a síelést is,
még az oktatást is.
Legyen ez akár Steve Jobs,
Mark Zuckerberg, vagy Shane McConkey,
a hacker-szemlélet képes megváltoztatni a világot.
Egészség, boldogság, kreativitás,
és a hacker-szemlélet: nagyrészt ezekből áll az én oktatásom.
Én ezt "iskolahackelés"-nek hívom.
Nincs semmiféle tantervem,
és nem köteleztem el magam egyetlen megközelítési mód mellett sem.
Én hackelem a saját oktatásomat.
Kihasználom a lehetőségeket, amelyek a közösségemben,
a barátaim és családom alkotta hálózatban rejlenek.
Kihasználom annak az előnyét, hogy kipróbálhatom, amit tanulok.
És nem félek az egyszerűbb megoldások keresésétől,
vagy a hackeléstől, a jobb és gyorsabb eredmény érdekében.
Ez egyfajta újrakeverése, remixe a tanulásnak.
Rugalmas, lehetőségekkel teli,
és mindig elsődleges prioritásnak tekinti
a boldogságot, egészséget és a kreativitást.
És itt jön a legkirályabb rész, mert ez egy szemléletmód,
nem egy rendszer.
Az iskolahackelést bárki alkalmazhatja, a hagyományos iskolákban is.
De hogy is néz ki az én iskolám?
Hát nagyon gyakran úgy, mint a Starbucks. (Nevetés)
Azonban, hasonlóan a legtöbb gyerekhez,
rengeteg matekot, tudományt, történelmet és írást tanulok.
Régebben nem nagyon szerettem írni,
mert a tanáraim pillangókról meg szivárványokról írattak velem.
Pedig én a síelésről akartam írni.
Megkönnyebbülés volt, amikor egy barátom édesanyja
megnyitotta a Squaw Valley Gyermekintézetet,
ahol az élményeimről és az engem érdeklő dolgokról írhattam,
és kapcsolatba kerülve számos híres előadóval,
felkeltette bennem az írási szenvedélyt.
Rájöttem,
hogy ha az ember motivált egy dolog megtanulására,
akkor képes rövid idő alatt rengeteg dolgot elsajátítani,
külső segítség nélkül.
A Starbucks kiváló hely erre.
A fizika hackelése igen szórakoztató volt.
Csomó mindent tanultunk Newtonról és Galileiről,
és kipróbáltuk pár fizikai alapelv érvényesülését, mint például
a kinetikus energiáét azáltal, hogy kísérleteztünk és hibáztunk.
A kedvencem az óriási Newton-bölcső volt, amit bocsagolyókból készítettünk.
Sokat kísérleteztünk más dolgokkal, mint például tekegolyókkal,
sőt, még óriási cukorgolyókkal is.
A Discovery Projekt Kötéltanfolyama nagyon király,
de egy kicsit stresszes.
Amikor 30 méterrel a föld felett
meg kell tanulnod, hogyan küzdd le a félelmedet,
hogyan kommunikálj érthetően, és a legfontosabb: bízz másokban.
A közösségépítő játék fontos része az oktatásomnak.
A High Fives Foundations Alapprogramja:
"Éberség és biztonság kritikus helyzetekben".
Egy napot töltöttünk a Squaw Valley-i hegyi mentőknél,
hogy a hegyi biztonságról tanuljunk.
A következő napon áttértünk a hó, az időjárás
és a lavinák tudományára.
De a legfontosabb,
hogy megtanultuk, hogy a rossz döntések kockázatot
jelentenek magunk és barátaink számára.
A fiatal Shu-Tak Woo életre kelti a történelmet.
Amikor egy híres történelmi személyiségről tanulunk,
a színpadon eljátsszuk az illető szerepét,
és megválaszolunk egy csomó kérdést az életéről.
Ezen a képen
Al Capone és Bob Marley látható,
kérdések kereszttüzében
a történelmi Piper's Operaházban, Virginia City-ben.
Azon a színpadon, ahol Houdini kezdte a karrierjét.
A természetben töltött idő rendkívül fontos számomra.
A nyugalom, a csönd segít elszakadni a valóságtól.
Minden héten egy napot a szabadban töltök.
A Foxwalker óráimnak az a célja,
hogy képes legyek túlélni a vadonban egyetlen kés segítségével.
Megtanuljuk a természet nyelvét, érzékelni a környezetünket,
és olyan spirituális kapcsolatba kerülni a természettel,
amiről korábban nem is tudtam, hogy létezik.
De a legjobb, amikor lándzsákat,
íjakat és nyilakat készítünk, tüzet csiholunk,
és túlélősátrat építünk a szabadban töltött havas éjszakákra.
A Moment Factory-ban töltött idő, látni,
hogyan készítik kézzel a síléceket és ruhákat,
arra ösztönzött, hogy egy napon saját vállalkozást indítsak.
A srácok a gyárban megmutatták, miért kell jónak lennem matekból,
miért fontos a kreativitás, és miért kell tökéletesen varrni.
Így aztán szakmai gyakorlatra mehettem a Big Short Brandhez,
ahol tervezést és varrást tanulhatok.
Az ebédhozás, vécépucolás
és porszívózás közötti időben
részt vehetek a ruhák tervezésében,
kalapok testre szabásában, és eladásában.
Az ott dolgozó emberek boldogok, egészségesek, kreatívak,
és szeretik, amit csinálnak.
Ez a kedvenc tantárgyam.
És itt van az, ami engem igazán boldoggá tesz,
a szűzhavas síelés.
Ez egy jó hasonlat az életemre,
az oktatásomra,
az iskolahackelésre.
Ha mindenki úgy síelne itt, ahogy
az emberek többsége vélekedik az oktatásról,
akkor mindenki ugyanazon a nyomon haladna,
talán a legbiztonságosabbon,
és a "szűzhó" többnyire érintetlen volna.
Én itt ezernyi lehetőséget látok.
Ugratás a peremről, zúzás a gerincen,
új ösvények keresése szikláról-sziklára.
A síelés számomra szabadság, akárcsak az oktatásom.
Arról szól, hogy legyünk kreatívak, csináljuk másként.
A közösségről szól, egymás segítéséről, arról, hogy
hogyan legyünk boldogok és egészségesek
a legjobb barátaink körében.
Most kezdem úgy érezni, hogy tudom,
mi akarok lenni, ha nagy leszek.
Ha megkérdezik, hogy mi akarok lenni, ha nagy leszek,
mindig azt fogom felelni, hogy boldog akarok lenni.
Köszönöm. (Taps)