האם אי פעם שמתם לב
כמה הירח נראה גדול יותר
כשהוא קרוב לאופק
מאשר כשהוא גבוה מעל ראשינו?
אם כן, אתם לא לבד.
אנשים תהו בנוגע לאפקט המוזר הזה
מאז הזמנים הקדומים,
ולמרבה הפלא, עדיין אין לנו
הסבר טוב,
אבל זה לא בגלל שלא ניסינו.
כמה מהמוחות הכי גדולים בהסטוריה -
אריסטו,
פתולמי,
דה וינצ'י,
דקארט
- כולם נאבקו עם הבעיה
ונכשלו ליצר הסבר מקובל.
אחד מהרעיונות הראשונים שהוצעו
היה שהמראה של הירח בשמים
באמת גדול יותר באופק.
אולי אטמוספירת כדור הארץ משמשת כעדשה עצומה,
שמגדילה את הירח כשהוא זורח ושוקע.
אבל ההסבר הזה לא עובד.
אם בכלל, ההשתקפות של האטמוספירה
תגרום לירח להראות מעט קטן יותר.
מה עוד, אם אתם למעשה מודדים
את גודל הירח הנראה
במיקומים שונים,
הוא לא משתנה בכלל.
אבל אז, למה הוא עדיין נראה גדול יותר
כשהוא עולה?
זו חייבת להיות סוג של אשליה אופטית.
השאלה היא איזה?
הסבר אחד הוא אשליית אבינגהאוס,
בה שני עצמים זהים נראים שונה
בגלל הגודל היחסי
של האובייקטים שהם מוקפים בהם.
הנה שני המעגלים במרכז באותו הגודל.
אולי הירח נראה גדול יותר קרוב לאופק
מפני שהוא ליד עצים זעירים,
בתים,
ומגדלים במרחק.
אבל כשהירח גבוה יותר,
הוא מוקף על ידי חשכה עצומה של שמי הלילה
ונראה זעיר בהשוואה.
אפשרות נוספת היא אשליית פונזו הידועה.
אם אי פעם ניסיתם לצייר בפרספקטיבה,
אתם יודעים שככל שהעצם קרוב יותר לאופק,
אתם צריכים לצייר אותו קטן יותר.
המוח שלנו מפצה אוטומטית על זה
על ידי תפיסת אובייקטים קרוב יותר לאופק
כגדולים יותר משהם באמת נראים.
שני הקוים הצהובים בציור הזה
הם באותו הגודל,
אבל העליון נראה גדול יותר
מפני שאנחנו מפרשים אותו כנסוג
רחוק יותר לאופק.
אז, בין פונזו לאבינגהאוס,
זה נראה כאילו פתרנו את התעלומה
של אשליית הירח,
אבל, למרבה הצער, יש כמה פרטים
שמסבכים את העניינים.
ראשית, אם זה היה רק אפקט אבינגהאוס,
אז היינו מצפים מאשליית הירח
להעלם עבור טייסים שטסים גבוה מעל העננים
מאחר ולא יהיו עצמים קטנים יותר
ליד האופק.
אבל למעשה, טייסים ושייטים אוקיינוס
עדיין טוענים שהם רואים את אשליית הירח.
מצד שני, אם זה היה המוח שלנו מתקן אוטומטית
את גודל העצמים ליד האופק,
אז היינו מצפים שאשליית הירח
תהיה נראית בתוך פלנטריום,
שם כל השמיים,
כולל האופק,
מוצגים עם כיפה ספרית מעל.
מחקרים הראו, עם זאת,
שזה לא המקרה.
כדי לסבך את העניינים יותר,
זה נראה שאשליית הירח נעלמת לגמרי
אם תתכופפו
ותביטו בירח בין רגליכם.
עכשיו, זה פשוט נעשה מגוכח!
אחת מאותם הסברים מבטיחים היום
ידוע כמיקרופסיית ההתמזגות.
המוחות שלנו שופטים מרחק לעצמים
והגודל הנראה שלהם
על ידי המיקוד של העיניים.
כשמביטים באופק,
העיניים שלנו מתמקדות במרחק
כך שהמוח שלנו יודע שאנחנו מביטים רחוק.
הירח נראה בגודל מסויים.
המוח שלנו חושב שהוא רחוק,
מה שנכון,
אז אתם באופן טבעי מניחים שהירח חייב להיות גדול.
אבל כשאנחנו מביטים בשמי הלילה,
אין לעיניים על מה להתמקד,
אז הן חוזרות למצב מיקוד הרגיל שלהן,
שהוא נקודה במרחק כמה מטרים.
עכשיו המוח שלכם חושב שהירח קרוב בהרבה
משהוא באמת,
אז אתם מסיקים באופן טבעי
שהירח לא גדול כמו שחשבתם שהוא.
במקום להסביר למה הירח
נראה כל כך גדול קרוב לאופק,
התמזגות מיקרוספיה מסבירה
למה הירח נראה קטן יותר מעל.
עדיין לא מרוצים?
ובכן, למעשה, גם הרבה מדענים לא,
אז הוויכוח על אשליית הירח עדיין ממשיך
ואולי ימשיך כל עוד אנחנו עדיין רואים אותו
בשמי הלילה.