Pričaću vam o poverenju
i počeću podsećanjem
na standardne stavove koje ljudi imaju o poverenju.
Mislim da su toliko uobičajeni
da su postali klišei našeg društva.
Mislim da ih je tri.
Prvi je tvrdnja:
javio se veliki pad u poverenju, i to mišljenje je vrlo rasprostranjeno.
Drugi je težnja: treba da imamo više poverenja.
Treći je zadatak: poverenje treba da povratimo.
Mislim da su te tri stvari, tvrdnja, težnja i zadatak - sve pogrešno shvaćene.
Danas ću pokušati da vam ispričam
jednu drugačiju priču o tvrdnji, težnji i zadatku,
koja, mislim, daje jednu bolju sliku čitave stvari.
Prvo, tvrdnja:
zašto ljudi misle da je poverenje opalo?
Ako istinski razmislim o tome, na osnovu sopstvenog iskustva,
ja odgovor ne znam.
Težim mišljenju da je možda opalo u nekim aktivnostima
ili nekim institucijama, a možda poraslo u drugim.
Nemam nikakav pregled.
Naravno, mogu da pogledam istraživanja javnog mnenja,
a istraživanja javnog mnenja su navodno
izvor uverenja da je poverenje opalo.
Ako stvarno pogledate istraživanja javnog mnenja tokom vremena,
nema tako puno dokaza.
To jest, osobe u koje se nije imalo poverenja pre 20 godina -
najpre novinari i političari - i dalje ne zavređuju poverenje.
A ljudima kojima se pre 20 godina jako verovalo
njima se i dalje prilično veruje, i to su sudije, medicinske sestre.
Mi ostali smo u sredini,
a uzgred, prosečan prolaznik na ulici
je gotovo tačno na sredini.
Ali da li je to dobar dokaz?
Ono što istraživanja javnog mnenja beleže je, naravno, mišljenje.
Šta drugo mogu beležiti?
Dakle, posmatraju se opšti stavovi
koje ljudi zauzmu
kada im se postave određena pitanja.
Da li verujete političarima?
Da li verujete nastavnicima?
Kad bi vas neko pitao:
„Da li verujete piljarima?
Da li verujete prodavcima ribe?
Da li verujete nastavnicima u osnovnim školama?".
Verovatno ćete započeti sa: „U vezi sa čim?"
I to bi bila savršeno razumna reakcija.
I rekli biste,
kada shvatite odgovor na to:
„Pa, nekima verujem, a nekima ne."
To je savršeno razumno.
Ukratko, u našem stvarnom životu
težimo da poverenje ukažemo na različite načine.
Ne pretpostavljamo da će nivo poverenja -
koje dajemo svakom
u svakoj situaciji neke vrste,
zvaničniku ili funkcioneru ili nekoj trećoj osobi -
da će taj nivo svuda biti isti.
Ja bih na primer rekla da svakako verujem
određenoj nastavnici koju znam
da uči prvake da čitaju,
ali ne bih imala poverenja u nju da vozi školski autobus.
(Smeh)
Možda, ipak, znam da ona nije dobar vozač.
Možda bih verovala da moj najbrbljiviji prijatelj
može da održava razgovor,
ali ne - verovatno
ne i da sačuva tajnu.
Prosto.
Ako imamo takve dokaze u našim običnim životima
o različitim načinima ukazivanja poverenja,
zašto mi onda takve informacije zaboravljamo
kada malo apstraktnije razmislimo o poverenju?
Mislim da su ankete veoma loši pokazatelji nivoa poverenja
koje zaista postoji, jer pokušavaju da umanje
zdrav razum koji koristimo kada nekom ukazujemo poverenje.
Drugo, šta je s ciljem?
Cilj je da imamo više poverenja.
Iskreno, ja smatram da je to glup cilj.
To nije nešto čemu bih ja težila.
Ja bih težila ka tome da imamo poverenja u one koji su ga vredni,
a ne u one koji nisu.
(Smeh)
Zapravo, ja istinski pokušavam da ne dajem poverenje onima koji ga nisu vredni.
(Smeh)
I mislim da, od ljudi koji su, primera radi,
svoju ušteđevinu poverili gospodinu zgodno nazvanom Mejdof,
koji ih je potom izigrao,
(Smeh)
i kad pomislim na te ljude,
da, onda pomislim da su imali previše poverenja.
Imati više poverenja nije pametan cilj u životu.
Pametno poklonjeno i pametno uskraćeno poverenje su podesni ciljevi.
Kaže se da,
znači, ono što je pre svega bitno
nije poverenje, već zavređivanje poverenja.
Procenjivanje koliko su ljudi vredni poverenja u određenom smislu.
I ja mislim da ta procena zahteva da obratimo pažnju na tri stvari.
Da li su sposobni?
Da li su iskreni?
Da li su pouzdani?
I ako vidimo da je neka osoba sposobna za određene stvari,
i pouzdana i iskrena,
imamo prilično dobar osnov da joj verujemo,
jer je vredna poverenja.
Ako, s druge strane, nije pouzdana, onda nećemo verovati.
Imam prijatelje koji su sposobni i pošteni,
ali se ne bih oslonila na njih da pošalju pismo
jer su zaboravni.
(Smeh)
Imam prijatelje koji veruju
da mogu da urade određene stvari,
ali vidim da precenjuju sopstvene sposobnosti.
I veoma mi je drago da mogu da kažem da mislim da nemam puno prijatelja
koji su sposobni i pouzdani, ali izrazito nepošteni.
(Smeh)
A ako ih ima, onda nisam primetila.
(Smeh)
Ali, to je ono što tražimo:
zavređivanje poverenja pre samog poverenja.
Poverenje je odgovor na to.
Moramo da procenimo da li je neko vredan poverenja.
To je, naravno, teško.
Tokom prethodnih nekoliko decenija pokušali smo da stvorimo
sisteme odgovornosti različitih institucija,
profesionalaca i zvaničnika, itd.
da bismo sebi olakšali procenu da li su vredni poverenja.
Mnogo tih sistema ima suprotan efekat.
Ne funkcionišu onako kako bi trebalo.
Sećam se da sam pričala s jednom babicom koja je rekla:
„Pa, vidite, problem je što više vremena treba
da se odradi papirologija nego da se rodi beba."
(Smeh)
I u celom našem javnom životu, u institucijama
nailazimo na taj problem da sistem za procenu,
koji bi trebalo da osigura zavređivanje poverenja i dokaze za to,
zapravo radi suprotno.
Smeta ljudima koji treba da obavljaju teške zadatke, poput babica,
zahtevajući da, što se kaže,
štrikliraju kvadratiće,
Svi imate primere toga.
Toliko o cilju.
Cilj je, mislim, pre zavređivanje poverenja
i to će se razlikovati ako pokušavamo da budemo vredni poverenja
i da našu vrednost pokažemo drugma
i ako pokušavamo da procenimo da li su drugi ljudi,
zvaničnici ili političari vredni poverenja.
To nije lako. Tu nema mesta
proceni i prostoj reakciji,
kao ni stavovima.
Treće, zadatak.
Mislim da nazivanje zadatka ponovnim izgrađivanjem poverenja
znači nešto sasvim suprotno.
To bi značilo da treba da opet izgradimo poverenje.
Možemo to sami da uradimo.
Možemo ponovo zavrediti malo poverenja.
Dvoje ljudi mogu pokušati da zajedno unaprede poverenje.
Ali, na kraju krajeva, poverenje je posebno
po tome što ga dobijamo od drugih ljudi.
Ne možete ponovo izgraditi ono što vam ljudi ukazuju.
Morate im dati povoda da imaju poverenja u vas.
Tako da mislim da morate biti vredni poverenja.
Naravno, to je zato što ne možete nekoga varati sve vreme.
Bar obično ne.
(Smeh)
Takođe morate imati opipljive dokaze
da ste vredni poverenja.
Kako to uraditi?
To svakoga dana svuda rade
obični ljudi, zvaničnici, institucije, i to veoma dobro.
Daću vam jedan prost komercijalni primer.
Radnja u kojoj kupujem čarape
kaže da ih mogu vratiti,
i da ne postavljaju nikakva pitanja.
Uzmu ih nazad i vrate mi novac
ili mi daju par čarapa u boji koju tražim.
To je odlično.
Verujem im zato što su sebe
učinili ranjivim.
U tome je velika pouka.
Ako sebe učinite ranjivim
to je onda dobar dokaz
da ste vredni poverenja
i da verujete u to što govorite.
Na kraju, mislim da svi imamo cilj
koji nije toliko teško prepoznati.
To su veze u kojima su ljudi vredni poverenja
i mogu da procene kada je i kako je
druga osoba vredna poverenja.
Pouka svega ovoga je
da treba da manje razmišljamo o poverenju,
a da i ne spominjemo stavove o poverenju,
koje ankete javnog mnenja otkriju ili ne otkriju,
i treba da više razmišljamo o tome da budemo vredni poverenja
i o tome kako ljudima pružamo adekvatne,
korisne i jednostavne dokaze da smo vredni poverenja.
Hvala.
(Aplauz)