ב-17 לאוקטובר 2009
נשיא המלדיביים מוחמד נשיד עשה משהו יוצא-דופן.
הוא ערך את ישיבת הממשלה שלו מתחת למים.
הוא לקח את השרים שלו לצלילה, פשוטו כמשמעו,
על-מנת להזהיר את העולם כי המדינה שלו עלולה לטבוע
אם לא נשלוט בהתחממות הגלובלית.
ובכן, אני לא יודע אם הוא הצליח להעביר לעולם את המסר שלו,
אבל הוא תפס את תשומת ליבי.
אני ראיתי פעלול פוליטי.
אתם מבינים, אני פוליטיקאי,
ואני שם לב לדברים האלה.
ובואו נהיה כנים,
המלדיביים רחוקים מהמקום שאני מגיע ממנו --
המדינה שלי היא בהוטן --
כך שלא התקשיתי להירדם בלילה בעקבות הגורל המתקרב שלהם.
כמעט חודשיים אחר-כך, ראיתי עוד פעלול פוליטי
הפעם ראש ממשלת נפאל,
הוא ערך את ישיבת הממשלה שלו על הר האוורסט.
הוא לקח את כל השרים שלו כל הדרך למעלה אל מחנה הבסיס של האוורסט
כדי להזהיר את העולם
שקרחוני ההימלאיה נמסים.
עכשיו, האם זה הדאיג אותי?
ברור שכן.
אני גר בהימלאיה.
אבל האם התקשיתי להירדם בלילה בעקבות המסר שלו?
לא.
לא הייתי מוכן לתת לפעלול פוליטי להפריע לשנת היופי שלי.
(צחוק)
עכשיו נקפוץ 10 שנים קדימה.
בפברואר השנה,
ראיתי את הדוח הזה.
הדוח הזה בעיקרון קובע
ששליש מהקרח ברכס הינדו-כוש בהימלאיה
עלול להימס עד סוף המאה.
אבל זה רק אם
אם נוכל להגביל את ההתחממות הגלובלית
עד 1.5 מעלות צלזיוס מעל הרמות הטרום-תעשייתיות.
אחרת, אם לא נוכל,
הקרחונים ימסו הרבה יותר מהר.
1.5 מעלות צלזיוס. "אין סיכוי," חשבתי.
אפילו מטרותיו השאפתניות של הסכם פריז
כיוונו להגביל את ההתחממות הגלובלית לשתי מעלות צלזיוס.
1.5 מעלות צלזיוס הן המקרה הטוב, בלשונם.
"זה לא יכול להיות," חשבתי.
איזור ההינדו-כוש בהימלאיה
הוא מאגר הקרח השלישי בגודלו בעולם,
אחרי הקוטב הצפוני והדרומי.
זו הסיבה שאנחנו נקראים גם "הקוטב השלישי".
יש המון קרח באיזור.
וכן, הקרחונים נמסים.
אנחנו יודעים זאת.
ביקרתי אותם במדינה שלי.
ראיתי אותם, וכן, הם נמסים.
הם פגיעים.
"אבל הם לא יכולים להיות עד-כדי-כך פגיעים," אני זוכר שחשבתי.
אבל מה אם כן?
מה אם הקרחונים שלנו נמסים הרבה יותר מהר משאני צופה?
מה אם הקרחונים שלנו הרבה יותר פגיעים משחשבנו עד-כה?
ומה אם, כתוצאה מכך, אגמי הקרחונים --
אגמים הנוצרים כאשר קרחונים נמסים --
מה אם האגמים הללו יתפרצו בעקבות כמויות המים הנוספות?
ומה אם השיטפונות האלו יגלשו אל אגמי קרחונים אחרים,
מה שיגרום להתפרצות אפילו גדולה יותר?
זה יצור שיטפונות בזק חסרות תקדים במדינה שלי.
זה יחריב את המדינה שלי.
זה יגרום לתוהו ובוהו במדינה שלי.
זה עלול להרוס את האדמה שלנו, פשוטו כמשמעו,
את הפרנסה שלנו, דרך החיים שלנו.
אז הדוח הזה תפס את תשומת ליבי
בצורה שפעלולים פוליטיים לא יכלו.
הוא הורכב
על-ידי המרכז הבינלאומי לפיתוח הרים משולב, או ICIMOD,
שבסיסו בנאפל.
מדענים ומומחים חקרו את הקרחונים שלנו במשך עשרות שנים,
והדוח שלהם השאיר אותי ער בלילות, מתייסר על החדשות הרעות האלו,
ומה הן מנבאות למדינה שלי
ולעם שלי.
אז לאחר כמה לילות חסרי שינה,
נסעתי לנפאל לבקר את ה-ICIMOD.
מצאתי קבוצה של מדענים מוכשרים ומסורים מאוד
וזה מה שהם אמרו לי.
דבר ראשון:
קרחוני ההינדו-כוש ההימלאיים נמסים כבר זמן מה.
ראו את הקרחון הזה, לדוגמא.
הוא על הר האוורסט.
כמו שאתם יכולים לראות, הקרחון הענקי הזה כבר איבד הרבה מהקרח שלו.
דבר שני:
הקרחונים היום נמסים הרבה יותר מהר --
כל-כך מהר, שרק ב- 1.5 מעלות צלזיוס של התחממות גלובלית
שליש מהקרחונים ימסו.
בשתי מעלות צלזיוס של התחממות גלובלית,
חצי מהקרחונים יעלמו.
ואם המגמות הנוכחיות ימשיכו כמו שהן,
שני שליש מהקרחונים שלנו יעלמו.
דבר שלישי:
הכוונה בהתחממות גלובלית היא שההרים שלנו מקבלים יותר גשם ופחות שלג...
ולא כמו מפולת שלגים, גשם ממיס קרח,
מה שפוגע בבריאות הקרחונים שלנו.
דבר רביעי:
הזיהום באיזור שלנו הגביר את כמות הפחמן השחור
ששוקע על הקרחונים שלנו.
פחמן שחור הוא כמו פיח.
פחמן שחור סופח חום
ורק מאיץ את המסת הקרחונים.
לסיכום,
הקרחונים שלנו נמסים במהירות,
וההתחממות הגלובלית גורמת להם להימס הרבה יותר מהר.
אבל מה זה אומר?
זה אומר ש-240 מליון אנשים
הגרים באיזור ההינדו-כוש ההימלאיי --
באפגניסטן, פקיסטן, הודו, סין, נפאל, בנגלדש, מיאנמר
והמדינה האהובה שלי, בהוטן --
האנשים הללו יושפעו באופן ישיר.
כאשר קרחונים ימסו,
כשיהיו יותר גשם ופחות שלג,
יהיו שינויים ענקיים באופן שבו המים מתנהגים.
תהיה יותר קיצוניות:
גשמים יותר חזקים, יותר שיטפונות בזק, יותר מפולות,
יותר התפרצויות של אגמי קרחונים.
כל זאת יגרום להרס בל ישוער
באיזור בו ישנם האנשים העניים ביותר בכדור-הארץ בלאו-הכי.
אבל אלו לא רק האנשים באיזור המיידי
שיושפעו.
אנשים הגרים במורד הזרם ייפגעו קשות גם כן.
מכיוון ש-10 מהנהרות העיקריים שלהם
מקורם בהרי ההינדו-כוש ההימלאיים.
הנהרות האלה מספקים מים חיוניים לחקלאות
ומי שתיה
ליותר מ-1.6 מיליארד אנשים החיים במורד הזרם.
זה אחד מכל חמישה בני אדם [בעולם].
זו הסיבה שהרי ההינדו-כוש ההימלאיים
נקראים גם "מגדלי המים של אסיה".
אך כאשר קרחונים ימסו,
כשהמונסונים יחמירו,
הנהרות הללו ללא ספק יוצפו,
כך שיהיו שטפונות כשמים אינם נחוצים
ותקופות בצורת יהיו מאוד שכיחות,
כשמים יהיו נחוצים נואשות.
בקיצור, מגדלי המים של אסיה ישברו,
וזה יהיה הרסני לחמישית מהאנושות.
האם לשאר העולם צריך להיות אכפת?
האם לכם, לדוגמא, צריך להיות אכפת?
זכרו, לי לא היה אכפת כששמעתי שהמלדיביים
עלולים להיעלם מתחת לפני המים.
וזו מהות הבעיה, לא?
לא אכפת לנו.
לא אכפת לנו עד שאנחנו נפגעים אישית.
כלומר, אנחנו יודעים. אנחנו יודעים ששינוי אקלים הוא אמיתי.
אנחנו יודעים שאנו עומדים בפני שינוי קיצוני ודרמטי.
אנחנו יודעים שהוא מגיע מהר.
אולם מרביתנו
מתנהגים כאילו הכל נורמלי.
אז חייב להיות לנו אכפת,
לכולנו,
ואם לא אכפת לך מאלו המושפעים מהמסת הקרחונים,
אמור להיות לך אכפת לפחות מעצמך.
מכיוון שהרי ההינדו-כוש ההימלאיים --
כל האיזור הוא כמו הדופק של כדור-הארץ.
אם האיזור יהיה חולה,
כל העולם יסבול בסופו של דבר.
וכרגע,
בעוד הקרחונים שלנו נמסים במהירות,
האיזור לא רק חולה --
הוא זועק לעזרה.
ואיך זה ישפיע על שאר העולם?
תרחיש ברור אחד הוא חוסר יציבות פוטנציאלי
הנגרם על-ידי עשרות מליוני פליטי אקלים,
שייאלצו לעבור כי אין להם מספיק או כלל מים,
או כתוצאה מכך שהפרנסה שלהם נהרסה
על-ידי הקרחונים הנמסים.
תרחיש נוסף שאנו לא יכולים להקל בו ראש
הוא הסכסוך הפוטנציאלי על מים
וחוסר היציבות הפוליטית באיזור שיש בו שלוש מעצמות גרעיניות:
סין, הודו, פקיסטן.
אני מאמין שהמצב באיזור שלנו חמור מספיק
כדי להצדיק את הקמתה של סוכנות בין-ממשלתית חדשה.
אז כיליד של האיזור הזה בעולם,
אני רוצה להציע כאן, היום,
את הקמת מועצת הקוטב השלישי,
ארגון בין-ממשלתי בכיר
שאחריותו היחידה היא
הגנת מאגר הקרח השלישי בגודלו בעולם.
מועצת הקוטב השלישי
תמנה את שמונה המדינות הנמצאות באיזור
כמדינות חברות,
מדינות חברות שוות,
והיא תוכל לכלול בנוסף גם ארגונים ייצוגיים
ומדינות אחרות בעלות אינטרסים מוקנים באיזור
כחברים בלי זכות הצבעה.
אך הרעיון הגדול
הוא לרכז את כל בעלי העניין בשביל לעבוד יחדיו.
לעבוד יחד כדי לנטר את בריאות הקרחונים;
לעבוד יחד כדי לעצב וליישם מדיניות להגנה על הקרחונים שלנו,
וכתוצאה,
להגן על מיליארדי אנשים התלויים בקרחונים שלנו.
אנו מוכרחים לעבוד יחד,
מכיוון שלחשוב גלובלית ולפעול מקומית...
לא עובד.
ניסינו את זה בבהוטן.
הקרבנו רבות בשביל לפעול מקומית...
ובעוד שמאמצים פרטניים מקומיים ימשיכו להיות חשובים,
הם לא יכולים לעמוד בפני מתקפה של שינוי האקלים.
כדי לעמוד בפני שינוי האקלים, אנו חייבים לעבוד יחד.
עלינו לחשוב גלובלית ולפעול איזורית.
האיזור שלנו כולו חייב להתאחד,
לעבוד יחד,
להילחם בשינוי האקלים יחד,
להשמיע את קולנו יחד.
וזה כולל את הודו וסין.
הם חייבים להעלות הילוך.
הם חייבים לקחת בעלות על הקרב להגנת הקרחונים שלנו.
ובשביל כך, שתי המדינות האלו, שתי הענקיות העוצמתיות הללו,
חייבות להפחית את גזי החממה שלהן,
לשלוט בזיהום שלהן ולהנהיג את הלחימה.
להנהיג את הלחימה הגלובלית נגד שינוי האקלים.
וכל זאת עם תחושת דחיפות מחודשת.
רק אז -- וגם אז, רק אולי --
לאיזור שלנו
ולאיזורים נוספים התלויים בקרחונים שלנו
יהיה סיכוי כלשהו להימנע מקטסטרופה אדירה.
הזמן אוזל.
אנו חייבים לפעול, עכשיו.
אחרת, בפעם הבאה שממשלת נפאל תיפגש בהר האוורסט,
הרקע המדהים הזה...
עלול להיראות די שונה.
ואם זה יקרה,
אם הקרחונים שלנו יימסו,
פני הים העולים יכולים בהחלט להטביע את האיים המלדיביים.
ולמרות שהם יכולים לערוך את ישיבות הממשלה שלהם מתחת למים
בשביל לשלוח אות מצוקה לעולם,
המדינה שלהם יכולה לשרוד
רק אם האיים שלהם ישרדו.
המלדיביים עדיין רחוקים.
האיים שלהם מרוחקים מהיכן שאני גר.
אבל כעת אני שם לב מקרוב למה שקורה שם.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)