Hányan hallották azt a kijelentést,
hogy magánszféra már nem létezik?
Tegyék föl a kezüket!
Hányan hallották már valakitől, hogy nem számít a magánszféra védelme,
mert neki nincs takargatni valója?
Tessék.
(Nevetés)
Hányan használnak titkosított szoftvert?
Tegyék föl a kezüket!
Vagy jelszót internetes fiókjuk védelmére?
Vagy függönyt, redőnyt otthoni ablakukra?
(Nevetés)
Azt hiszem, mindenki.
(Nevetés)
Miért folyamodnak ezekhez?
Azt hiszem,
mert törődnek magánszférájukkal.
A magánszféra eltűnése csak tévhit.
Az, hogy az embereket nem érdekli magánszférájuk védelme,
mert "nincs takargatni valójuk",
vagy mert semmi tilosat nem tesznek,
az is csak tévhit.
Azt hiszem, nem akarják az interneten
bárki számára nyilvánossá tenni
az egészségükre vonatkozó adataikat.
Vagy telefonjukról, számítógépükről indított kereséseik adatait.
Lefogadom,
ha a kormány csipet akarna agyukba ültetni,
hogy továbbítsa minden gondolatukat valami központi kormánygépbe,
vonakodnának tőle.
(Nevetés)
Azért, mert törődnek a magánszférájukkal,
mint minden emberi lény.
Világunk gyorsan megváltozott.
Manapság érthetően sok a zavar akörül,
mi a magánszféra, s miért van jelentősége.
A magánszféra nem azonos a titkossággal.
A magánszféra korlátozás.
A testemet és egészségemet illető infót megosztom az orvosommal,
arra számítva, hogy nem fogja ukmukfukk megosztani
szüleimmel,
főnökömmel vagy gyerekeimmel.
Az infó magánjellegű, nem titkos.
Én szabályozom, kihez juthat el.
Nyilván hallották már,
hogy alapvető feszültség van egyrészt a magánszféra,
másrészt a biztonság közt.
De a magánszféránkat előmozdító technikák
biztonságunkat is előmozdítják.
Gondoljunk a kerítésekre, zárakra,
ablakfüggönyökre, jelszavakra,
rejtjelező szoftverekre.
E technikák egyszerre védik
magánszféránkat és biztonságunkat.
A titkosszolgálati megfigyelés viszont egyiket sem védi.
Az utóbbi években
a szövetségi kormányzat szakértők feladatául szabta,
hogy a Magánszféra és Polgári Szabadságjogok Felügyelőtestületében
vizsgálja meg a 9/11 utáni kormányzati megfigyelési programokat,
és a titkosszolgálati megfigyelési programokat.
A szakértők egyetlen példát sem találtak rá,
hogy a titkosszolgálati megfigyelés fokozta volna a biztonságot:
nem fedett föl vagy akadályozott meg egyetlen terrorista támadást sem.
Tudják-e, mégis mire voltak jók ezek az infók?
Hogy az NSA alkalmazottai romantikus kapcsolatuk után kémkedjenek.
(Nevetés)
Közönség: Nahát!
KC: De van, ami közelebbről érint minket.
Az USA-ban és a világon
több milliónyian alkalmaznak okosotthon-eszközöket,
pl. internetre kapcsolt megfigyelőkamerákat.
Ám tudjuk, hogy az internetre kapcsolt bármely eszközt
föl lehet törni.
Így ha a bűnöző bejut otthonukba
a internetes megfigyelőkamerán át,
ott bárkit megfigyelhet, amint jön-megy,
és rájöhet, mikor kell lecsapni.
Tudják, mit nem lehet távolból meghekkelni?
Függönyöket.
(Nevetés)
Kerítéseket.
Ajtózárakat.
(Nevetés)
A magánszféra nem a biztonság ellensége,
hanem a szavatolója.
Ennek dacára a propaganda nap mint nap azzal ostromol minket,
hogy magánszféránkról részben le kell mondanunk
a megfigyelőprogramok nyújtotta biztonságunkért cserébe.
E technikák közül legveszélyesebb az arcmegfigyelés.
Két fő módja van a kormányzatok használta mai technikáknak.
Az első az arcfelismerés,
mikor arcképe alapján azonosítanak valakit.
A másik az arcmegfigyelés,
amelyet megfigyelő-kamerás hálózatokkal
és adatbázisokkal összehangoltan arra használnak,
hogy rögzítsék személyek nyilvános mozgását,
szokásait, kapcsolatait,
és ezzel mindenlátó digitális börtönt hozzanak létre.
Ez a Panoptikon,
az úgy tervezett börtön, melynek közepéről néhány őr szemmel tarthatja,
mi történik a körben elhelyezett cellákban.
A börtöncellákban raboskodók nem látnak be az őrtoronyba,
de az őr a cellák minden szegletét látja.
Az elgondolás ez:
ha a cellában lévők tudják,
hogy állandóan figyelik
vagy figyelhetik őket,
akkor annak megfelelően viselkednek.
Az arcmegfigyelés ugyanígy központosított jogkörrel ruház föl valakit –
esetünkben az államot –,
hogy a nyilvános térben folyó emberi mozgások és kapcsolatok teljességét
szemmel tartsa.
A mindennapi életben
ez így néz ki.
Esetünkben ez nem a toronyban lévő őr,
hanem a kémközpontban ülő rendőrségi elemző.
A börtön a falakon túlra is kiterjed,
és magában foglal mindenkit,
mindenhol és mindenkor.
Szabad társadalomban
ez el kell rémisszen minket.
Évtizedeken keresztül
a zsaruduma azzal nyomult,
hogy az arcmegfigyeléshez hasonló technikák végtére a közjót szolgálják.
A valóság nem zsarudráma.
A rosszfiúk nem mindig rosszak,
a zsaruk nem mindig jófiúk,
a technika nem mindig működik.
Vegyük Steve Talley esetét,
a coloradói pénzügyi elemzőét.
2015-ben Talleyt letartóztatták, és bankrablással vádolták
az arcfelismerő rendszer hibája alapján.
Talley küzdött az igazáért,
végül fölmentették a vád alól,
de az állami eljárás alatt
elvesztette házát, állását és gyerekeit.
Steve Talley esete azt példázza,
műszaki hibából mi történhet.
De az arcmegfigyelés akkor is veszélyes, amikor megfelelően működik.
Gondoljanak bele, mennyire egyszerű egy kormányszervnek
megfigyelőkamerát elhelyeztetnie arra az épületre,
ahol az Anonim Alkoholisták üléseznek.
Összeköthetik a kamerát
arcmegfigyelő algoritmussal és adatbázissal,
majd egy gombnyomásra jegyzéket állíthatnak össze
az alkohol miatt kezelést kapó összes emberről.
Ugyanilyen könnyű lenne egy kormányszervnek
e technikával automatikusan mindenkit azonosítani,
aki részt vett a Nők menetén
vagy A feketék élete számít tüntetésen.
Még az iparág is észleli a baj súlyosságát.
Brad Smith, a Microsoft elnöke beavatkozásra kérte a Kongresszust.
A Google nyilvánosan visszautasította
arcmegfigyelő termékek szállítását.
Részben emberi jogi és polgárjogi fenntartások miatt.
Ez jó dolog.
Hiszen végtére is
a nyílt társadalom védelme sokkal fontosabb,
mint a cégek nyeresége.
Az ACLU országos kampánya,
hogy a kormány fékezze le
e veszélyes technika alkalmazását,
logikus kérdéseket vet föl a gondolkodó emberekben.
Mitől válik e technika különösen veszélyessé?
Miért nem elég csupán a szabályzása?
Miért kongatjuk a vészharangot?
Az arcfelismerés két összefüggő ok miatt különösen veszélyes.
Az egyik a technika jellemzője,
a másik, hogy rendszereinkből alapvetően hiányzik
a felügyeleti és felelősségre vonási mechanizmus,
amely pedig szükséges lenne,
hogy a kormányzat ne élhessen vissza az eszközzel.
Egyrészt, az arcmegfigyelés a megfigyelés totális módja;
ez korábban lehetetlen volt.
Minden egyes személy minden látogatása barátja otthonában,
kormányhivatalban,
templomban,
családtervező intézetben,
kannabiszboltban,
sztriptízbárban;
bárki nyilvános helyen való mozgása, szokása, kapcsolata
dokumentált és katalogizált,
nemcsak egy-egy nap, hanem minden nap is,
csupán egy gombnyomásra.
Az efféle totális és tömeges megfigyelés
alapjaiban fenyegeti szabad társadalomban való létünket.
Szólásszabadságunkat, egyesülési szabadságunkat,
vallásszabadságunkat,
sajtószabadságunkat,
magánszféránkat,
hogy egyedül maradhassunk.
Arra gondolhatnak:
"Jó, de a kormányzat még rengeteg módon kémkedhet utánunk."
Igen, ez igaz,
nyomon követhetnek minket mobilunkon át,
de ha abortuszra akarok menni,
vagy politikai gyűlésen akarok részt venni,
vagy ha beteget jelentve csak lógni akarok a strandon,...
(Nevetés)
otthon hagyhatom a mobilom.
De az arcomat nem.
Ez elvezet a másik lényeges aggodalmamhoz:
hogyan szabályozhatjuk értelmesen ezt a technikát?
Ha ma a kormányzat tudni akarja, hol jártam a múlt héten,
nem tud időgépbe ugorni, és visszamenve az időben lekövetni.
A helyi rendőrségnek sincs
központi követőrendszere,
amellyel állandóan számon tarthatná mindenki nyilvános mozgását
azon az alapon, hogy az infó egyszer majd jó lesz valamire.
Ha a kormányzat ma tudni akarja, hol jártam a múlt héten,
a múlt hónapban vagy tavaly,
bírói végzést kell kapnia,
kézbesítenie kell a telefontársaságomnak,
amely egyébként pénzügyileg érdekelt a magánszférám megőrzésében.
Arcmegfigyelés esetén
nincs ilyen korlátozás.
Ezt a technikát 100%-osan maga a kormányzat irányítja.
Hogy működne ilyen körülmények közt a végzés követelményrendszere?
Elmegy a kormányzat egy bíróhoz,
megkapja a végzést,
majd kézbesíti saját magának?
Ez olyan lenne, mintha azzal adnám oda önöknek a határidőnaplómat:
"Tartsák meg örökre,
de nem olvashatják el, amíg nem engedem."
Mit tehetünk?
Az arcmegfigyelés kormányzati használata miatti fenyegetettségre
csak az a válasz:
megtagadjuk tőle a közbizalom megsértése lehetőségét azzal,
hogy megakadályozzuk
házi arcmegfigyelési hálózatok kiépítését.
Pont ezen dolgozunk.
Az ACLU része az országos kampánynak,
melynek célja, hogy a kormányzat gátat vessen e veszélyes technikának.
Már vannak sikereink
San Franciscótól a massachusettsi Somerville-ig.
Önkormányzati tiltást fogadtattunk el
a technika kormányzati alkalmazása ellen.
Számtalan más önkormányzat itt Massachusettsben
és szerte az országban
hasonló intézkedésekről tárgyal.
Van, aki azt mondja, hogy a mozgalom kudarcra vannak ítélve.
Csupán csak azért,
mert a technika létezik,
minden kormány minden körülmények között
telepíteni fogja.
A magánszféra már nem létezik.
Ezt beszélik.
Nem fogadom el ezt a felfogást.
Önök se fogadják el!
Nem engedhetjük, hogy Jeff Bezos
vagy az FBI döntse el, a 21. században hol húzódnak szabadságunk korlátai.
Demokráciában élünk.
Mi ülünk a vezetőülésben,
mi alakítjuk közös jövőnket.
Válaszút előtt állunk.
Vagy továbbra is a szokásos módon folynak tovább az ügyek,
és a kormány ellenőrzés nélkül telepíti és használja e technikákat
közösségeinkben, utcáinkon s iskoláinkban,
vagy bátran cselekszünk,
hogy leállítsuk az arcmegfigyelés kormányzati használatát,
megvédjük magánszféránkat,
hogy biztonságosabb, szabadabb jövőt építsünk
mindannyiunk számára.
Köszönöm.
(Taps és ujjongás)