Nisam siguran da li je svaka osoba ovde
upoznata sa mojim slikama.
Želim da počnem tako što ću vam pokazati nekoliko slika,
a posle toga ću govoriti.
Moram da ispričam ponešto o svom životu
jer će se to provlačiti
kroz moj govor.
Rođen sam 1944. u Brazilu,
u vreme kada u Brazilu još nije bilo tržišne ekonomije.
Rođen sam na farmi
koja je više od 50% bila pod kišnom šumom.
Divno mesto.
Živeo sam sa neverovatnim pticama i životinjama,
plivao u našim malim rekama sa kajmanima.
Oko 35 porodica je živelo na ovoj farmi
i sve što smo na njoj proizvodili sami smo trošili.
Samo bismo ponešto prodavali na pijaci.
Jednom godišnje, jedino što smo prodavali
bila je stoka koju smo gajili,
i tada smo putovali oko 45 dana
da bismo stigli do klanice,
vodeći hiljade grla,
i oko 20 dana nazad
do naše farme.
Kada sam imao 15 godina
morao sam da napustim ovo mesto
i odem u malo veći grad - puno veći -
gde sam završio drugu polovinu srednje škole.
Tamo sam naučio svašta.
Brazil je počeo da se urbanizuje, industrijalizuje,
i poznavao sam politiku. Postao sam pomalo radikalan,
bio sam član levičarskih partija
i postao aktivista.
Krenuo sam na fakultet da bih postao ekonomista,
i diplomirao sam ekonomiju.
Najvažnija stvar u mom životu
dogodila se tada.
Upoznao sam jednu neverovatnu devojku
koje je postala moj doživotni najbolji prijatelj
i moj saradnik u svemu što sam do sad uradio,
ona je moja supruga, Lejla Venik Salgado.
Brazil se brzo radikalizovao.
Oštro smo se borili protiv diktatorstva,
to nam je bilo neophodno.
Ili da odemo u ilegalu sa oružjem u ruci
ili da napustimo Brazil. Bili smo premladi.
Naša organizacija je mislila da je bolje da odemo
i otišli smo u Francusku
gde sam završio za doktora ekonomije.
Lejla je postala arhitekta.
Radio sam za jednu investicionu banku.
Mnogo smo putovali, finansirali razvoj,
ekonomske projekte u Africi sa Svetskom bankom.
Jednog dana fotografija mi je totalno osvojila život.
Postao sam fotograf,
napustio sam sve i postao fotograf,
počeo sam da fotografišem
ono što mi je bilo važno.
Mnogi mi kažu da sam fotoreporter,
da sam fotograf-antropolog,
da sam fotograf-aktivista.
Ali ja sam učinio mnogo više od toga.
Fotografiju sam poistovetio sa svojim životom.
Živeo sam skroz za fotografiju,
radio sam duge projekte,
i želim da vam pokažem još nekoliko slika
videćete društvene projekte,
zatim sam izdao mnogo knjiga
o ovim fotografijama
a sada ćete ih videti samo nekoliko.
Devedesetih godina, od 1994. do 2000.,
fotografisao sam priču nazvanu Migracije.
Postala je knjiga. Postao je šou.
Za vreme dok sam ovo snimao
proživljavao sam teške trenutke u svom životu, uglavnom u Ruandi.
U Ruandi sam video totalnu brutalnost.
Video sam hiljade smrti dnevno.
Izgubio sam veru u ljudsku rasu.
Nisam verovao da je moguće i dalje živeti,
a napale su me i stafilokoke.
Bio sam skroz inficiran.
Tokom odnosa sa ženom nije mi izlazila sperma
nego krv.
Otišao sam kod doktora u Pariz
i rekao mu da sam sasvim bolestan.
Dugo me je ispitivao i rekao mi: "Sebastijane,
ti nisi bolestan, tvoja prostata je savršena.
Desilo se to, da si video toliko smrti, da sada i ti umireš.
Moraš prestati. Prestani.
Moraš prestati, inače ćeš umreti."
I rešio sam da prestanem.
Fotografisanje me je zaista uznemiravalo,
i sve na svetu,
i rešio sam da se vratim tamo gde sam se rodio.
To je bila velika koincidencija.
To je bilo vreme kada su mi roditelji ostarili.
Imam sedam sestara. Jedini sam muškarac u porodici
i ostali su zajedno odlučili
da prepišu imanje Lejli i meni.
Kada sam dobio zemlju, ona je bila mrtva, kao što sam i ja bio mrtav.
Kada sam bio dete, više od 50% je bila kišna šuma.
Kada smo dobili tu zemlju,
na celom području je bilo
manje od pola procenta kišnih šuma.
Zbog razvoja, razvoja Brazila,
mnogo smo naših šuma uništili.
Isto kao što ste i vi ovde, u Sjedinjenim Državama,
ili u Indiji i svuda u svetu.
Zbog razvoja
došli smo u kontradikciju
i uništili sve oko sebe.
Na ovoj farmi je bilo hiljade grla stoke,
a sad samo nekoliko stotina
i nismo znali šta da radimo.
Lejli je sinula jedna neverovatna, luda ideja.
Zašto ne bismo povratili kišnu šumu koja je ovde postojala?
Rekao si da si rođen u raju.
Hajde da ponovo stvorimo raj.
Posetio sam jednog dobrog prijatelja,
inženjera šumarstva,
da nam spremi projekat
i tako smo počeli. Započeli smo sadnju i te prve godine
izgubili smo mnogo drveća, sledeće godine već manje,
i polako, ova mrtva zemlja se ponovo rađala.
Sadili smo stotine hiljada drveća,
samo lokalne vrste, samo autohtone vrste,
izgradili smo ekosistem istovetan onom koji smo uništili.
Život se na neverovatan način vratio.
Bilo je potrebno da našu zemlju pretvorimo
u nacionalni park.
To smo i učinili. Vratili smo ovu zemlju prirodi.
Postala je nacionalni park.
Ustanovili smo instituciju Institutio Terra
i napravili veliki projekat da bismo došli do novca.
Ovde u Los Anđelesu, u zalivu San Franciska,
odbijalo se od poreza.
Sakupljali smo novac u Španiji, Italiji, u Brazilu.
Sarađivali smo sa mnogim kompanijama u Brazilu.
Oni, a i vlada, ulagali su novac u ovaj projekat.
Ponovo sam oživeo i dobio veliku želju
da se vratim fotografiji, da ponovo fotografišem.
Ovog puta nisam želeo da fotografišem
samo jednu vrstu životinja koju sam ceo život slikao: nas.
Želeo sam da slikam i druge životinje,
da slikam pejzaže,
da slikam i nas, ali nas sa početka,
iz vremena kada smo živeli u ravnoteži sa prirodom.
Tako sam i krenuo. Počeo sam početkom 2004.
a završio sam krajem 2011.
Napravili smo neverovatnu količinu slika
a rezultat je da je Lejla osmislila sve moje knjige
i sve moje postavke. Ona je autor postavki.
Ovim slikama želimo
da otvorimo raspravu o tome šta to imamo iskonsko na planeti
i šta moramo sačuvati na ovoj planeti
ako želimo da živimo i da imamo neku ravnotežu u životu.
Želeo sam da se vidi
vreme kada smo koristili oruđe za kamen.
Još postojimo. Prošle nedelje sam bio
u Nacionalnoj Indijanskoj fondaciji Brazila
i samo u području Amazona postoji 110 grupa
Indijanaca sa kojima još nismo uspostavili kontakt.
U smislu ovoga moramo zaštititi šume.
Pomoću ovih slika nadam se da možemo da kreiramo
sistem informacija.
Pokušali smo da prikažemo planetu na novi način
i sada želim da vam pokažem nekoliko slika iz
ovog projekta.
Ovo - (Aplauz) -
Hvala vam mnogo.
Za ovo moramo jako da se borimo
da se održi ovako.
Još nešto moramo zajedno ponovo izgraditi
da izgradimo društvo, modernu porodicu društava,
i odavde ne možemo nazad.
Ali mi stvaramo neverovatnu kontradiktornost.
Da bismo sve izgradili, mnogo uništavamo.
Naša šuma u Brazilu, ona antička šuma
koja je bila veličine Kalifornije,
danas je 93 posto uništena.
Ovde na Zapadnoj obali i vi ste uništili vaše šume.
I ovde. Šume ariša su nestale.
Dolazeći iz Atlante, pre dva dana,
koje smo mi napravili i izazvali svojim rukama.
Moramo da obnovimo ove šume.
koji stalno proizvodimo,
jedina mašina je drvo.
u novinama smo videli
Nedostatak kiseonika u vodi.
ako nam bude nedostajao kiseonik za sve životinjske vrste
Drveće je veoma bitno za sistem vode.
Vi srećnici koji imate dosta kose na glavi,
dva ili tri sata da osušite kosu
Meni treba jedan minut i suv sam. Isto je sa drvećem.
Kada pada kiša u mestu bez drveća,
donosi zemlju, uništava naš izvor vode,
i vlažnost ne može da se zadrži.
Lišće koje pada sa svih grana drveta
i mesecima su pod vodom, odlaze do reka
Ovo je najvažnija stvar,
Za kraj samo želim da vam pokažem
veoma važne u tom pravcu.
to je bila farma, moj raj.
Ali na ovoj slici možete videti,
koji je postao veliki centar za zaštitu okoline u Brazilu.
na svakoj smo zasadili drvo.
Sada ću vam pokazati sliku nastalu sa tačno istog mesta
(Aplauz)
kako bismo obnovili ekosistem.
Sada imamo dva miliona drveća u tlu.
oko 100 000 tona ugljenika kroz ovo drveće.
Kroz nesreću koja se meni desila,
Svi mi unutar ove prostorije,
Veoma brzo su nestale.
leteo sam preko pustinja
Indija nema više drveća, kao ni Španija.
To je srž našeg života, ove šume.
Moramo da dišemo. Jedina fabrika
koja je sposobna da pretvori ugljen-dioksid u kiseonik
jeste šuma.
Jedina mašina koja je sposobna da zarobi ugljenik
čak i kada ga smanjimo, šta god da radimo, proizvodimo ugljen-dioksid,
Pre tri ili četiri nedelje sam postavio pitanje -
milione mrtvih riba u Norveškoj.
Samog sebe pitam, makar na trenutak,
uključujući i našu, to bi bilo veoma komplikovano za nas.
Daću vam mali primer koji ćete lako razumeti.
ako se istuširate, potrebno vam je
ukoliko ne koristite fen.
Drveće je kosa naše planete.
za samo nekoliko minuta, voda nadolazi u potocima
uništava reku
Kod drveća, sistem korena zadržava vodu.
stvara vlažnu površinu
i održavaju naš izvor, naše reke.
kada shvatimo da nam je voda potrebna za svaku aktivnost u životu.
nekoliko slika koje su za mene
Sećate se da sam vam rekao
kada sam dobio farmu od svojih roditelja,
Zemlja je bila potpuno uništena i isušena od erozije.
počeli smo da gradimo edukativni centar
Ali na ovoj slici možete videti dosta malih tačaka,
Tu je na hiljade drveća.
pre dva meseca.
Na početku sam vam rekao da je potrebno
da zasadimo oko 2,5 miliona drveća
200 različitih vrsta
Pokazaću vam poslednju sliku.
Radimo sekvestraciju
Moji prijatelji, to je veoma lako. Mi smo uspeli, zar ne?
vratili smo se i stvorili ekosistem.
imamo isti interes
i ovaj brazilski model
možemo i ovde presaditi.
Može se primeniti svuda.
Mislim da zajedno možemo ovo da uradimo.
Mnogo vam hvala.
(Aplauz)