Kako je Drakula postao najčuveniji vampir na svetu?
Više od 100 godina nakon što je njegov tvorac upokojen,
Drakula živi kao najčuveniji vampir u istoriji.
Međutim, ovaj transilvanijski plemić,
niti prvi fiktivni vampir, niti najpopularniji u svom vremenu,
bi možda ostao da počiva u zaboravu da nije bilo sudbonosnog preokreta.
Drakula se prvi put pojavljuje u istoimenom romanu Brema Stokera iz 1897.
Međutim, to nije ni blizu začetku mitova o vampirima.
Krvožedna čudovišta su već bila deo folklora bar 800 godina.
Slovenski folklor nam je podario reč "vampir"
ili "upir" na staroruskom.
Prvo poznato zabeleženo pominjanje termina potiče iz XI veka.
Učenje o vampirima je prethodilo dolasku hrišćana
i opstalo je uprkos naporima crkve da eliminiše paganska verovanja.
Priče o vampirima potiču od pogrešnog shvatanja bolesti,
poput besnila
i pelagre,
kao i raspadanja.
U slučaju raspadanja, telo koje otiče zbog gasova i krv koja curi iz usta
su mogli da uzrokuju da leš izgleda kao da je nedavno bio živ i hranio se.
Vampire su opisivali kao natečene, sa dugačkim zubima i noktima.
Ovo je uzrkovalo nastanak mnogih rituala koji su sprečavali mrtve da ustanu,
poput sahranjivanja tela sa belim lukom ili semenom maka,
kao i nabijanja na kolac,
paljenja
ili kasapljenja.
Verovanje u vampire je ostalo lokalna pojava sve do XVIII veka
kada se Srbija zatekla u sukobu između dve velike sile,
Habsburške monarhije
i Otomanskog carstva.
Austrijski vojnici i vladini zvaničnici su posmatrali i zabeležili
čudne lokalne rituale sahranjivanja,
a njihovi izveštaji su naširoko objavljivani.
Pomama za vampirima se toliko otrgla kontroli da je 1755.
austrijska carica bila prinuđena da pošalje svog ličnog fizijatra.
Istražio je i okončao tračeve,
objavivši iscrpno, naučno opovrgavanje.
Panika se slegla, ali vampiri su već pustili korenje
u mašti Zapadne Evrope,
iznedrivši dela, poput "Vampira" iz 1819.
i "Carmile" Džozefa Šeridana le Fanua iz 1872.
Ova knjiga će imati veliki uticaj
na mladog irskog dramskog kritičara po imenu Brem Stoker.
Stoker, rođen u Dablinu 1847,
poznato je da je do sedme godine bio vezan za krevet zbog nepoznate bolesti.
Tokom tog vremena, majka mu je pričala narodne priče
i istinite priče strave i užasa,
poput onih o njenom iskustvu tokom epidemije kolere iz 1832.
Opisivala je kako su u masovne grobnice sahranjivali žive žrtve.
Kasnije tokom života, Stoker će da piše fantazije, romanse, avanturističke priče
a 1897. je napisao "Drakulu".
Iako se istoimeni glavni negativac iz knjige
smatra da je zasnovan na istorijskoj ličnosti Vladu III Drakuli
ili Vladu Nabijaču,
asocijacija je ponajviše u zajedničkom imenu.
Drugi elementi i likovi su direktno ili indirektno inspirisani
raznim delima iz viktorijanskog razdoblja,
poput "Tajanstvenog stranca".
Roman je svojevremeno po objavljivanju imao tek skroman uspeh,
nije čak bio ni Stokerovo najpoznatije delo,
tek je ovlaš pomenuto u čitulji iz 1912.
Međutim, ključna borba oko autorskih prava će u potpnosti da izmeni sudbinu Drakule
i katapultiraće ovog lika u književnu slavu.
Godine 1922. nemački studio
je adaptirao roman u, sada klasični, nemi film "Nosferatu"
bez plaćanja tantijema.
Uprkos izmenama imena likova i manjih korekcija zapleta,
paralele su bile očigledne i studio je bankrotirao zbog tužbe.
Da bi sprečila dalje pokušaje plagiranja,
Stokerova udovica je odlučila da utvrdi autorska prava
za pozorišne verzije "Drakule"
odobrivši produkciju koju je radio porodični prijatelj Hamilton Din.
Iako je Dinova adaptacija drastično skratila priču,
postala je klasik,
uglavnom zahvaljujući brodvejskoj izvedbi Bele Lugosija.
Lugosi je bio zvezda Univerzalove filmske verzije iz 1931,
pozajmivši liku mnoge prepoznatljive karakteristike.
A od tad, Drakula je iznova oživljavao u bezbrojnim adaptacijama,
pronalazeći večni život mimo skromnih stranica svog rođenja.