איך דרקולה הפך לערפד הכי מפורסם?
יותר ממאה שנה אחרי שהיוצר שלו הושכב למנוחות,
דרקולה חי כאחד הערפדים הכי מפורסמים בהיסטוריה.
אבל האציל הטרנסילווני הזה,
שאינו הערפד הדמיוני הראשון וגם לא הכי פופולרי בזמנו,
אולי היה נשאר קבור באלמוניות לולא תהפוכות הגורל.
ההופעה הראשונה של דרקולה היתה בספר של בראם סטוקר מ-1897 באותו שם.
אבל מיתוסי הערפדים כבר החלו הרבה לפני כן.
מפלצות מוצצות דם כבר היו חלק מהפולקלור במשך לפחות 800 שנה.
היה זה הפולקלור הסלאבי שנתן לנו את המילה ערפד,
או "אופיר" ברוסית עתיקה.
האזכור הידוע הראשון של המונח מגיע מהמאה ה-11.
תורת הערפדים היתה קיימת באיזור עוד לפני הגעת הנצרות,
והמשיכה למרות מאמצי הכנסיה לבטל אמונות פגאניות.
סיפורים על ערפדים מקורם מפרוש מוטעה של מחלות,
כמו כלבת,
ופלגרה,
וריקבון.
במקרה האחרון, גזים שמנפחים את הגוף ודם הנוזל מהפה
יכול לגרום לגופה להראות כאילו היא חיה לאחרונה ואכלה.
ערפדים תוארו כמנופחים עם שיניים וציפורניים מגודלות.
וזה גרם לטקסים שנועדו למנוע ממתים להתעורר,
כמו קבורת גופות עם שום וזרעי פרג,
כמו גם שיפודם,
שריפתם,
או השחתתם.
תורת הערפדים נשארה תופעה מקומית עד המאה ה-18
כשסרביה נלכדה במאבק בין שתי מעצמות גדולות,
מונראכיית האבסבורג
והאימפריה העותומאנית.
החיילים האוסטרים ופקידי הממשלה הבחינו ותיעדו
את מנהגי הקבורה המקומיים המוזרים,
והדיווחים שלהם התפרסמו מאוד.
היסטריית הערפדים שנוצרה יצאה כל כך משליטה כך שב-1755,
הקיסרית האוסטרית נאלצה לשגר את הרופא הפרטי שלה.
הוא חקר ושם סוף לשמועות
בפרסום הכחשה מדעית מקיפה.
הפאניקה שכחה, אבל הערפדים כבר השתרשו
בדמיון המערב אירופאי,
והולידו עבודות כמו "הערפד" ב-1819,
ו"קרמיליה" של ג'וזף שרידן לה פון ב-1872.
הספר הזה ישפיע מאוד על מבקר דרמה אירי צעיר בשם בראם סטוקר.
סטוקר, שנולד בדאבלין ב-1847,
היה מרותק למיטה באופן מפורסם עם מחלה לא ידועה עד גיל שבע.
במהלך הזמן, אימו סיפרה לו סיפורי עם
ומעשיות אימה אמיתיות,
כולל חוויותיה במהלך התפרצות כולרה ב-1832.
שם, היא תיארה קורבנות שנקברו בחיים בקברים המוניים.
מאוחר יותר בחייו, סטוקר המשיך לכתוב פנטזיה, רומנים, וסיפורי הרפתקאות,
וב-1897, את "דרקולה."
למרות שהנבל העיקרי שהספר על שמו
נחשב כמבוסס על הדמות ההיסטורית של וולאד דרקולה השלישי,
או וולאד המשפד,
השיוך הוא בעיקר בגלל שמם המשותף.
אלמנטים ודמויות אחרים קיבלו השראה ישירות ובעקיפין
מעבודות מגוונות בעידן הוויקטוריאני,
כמו "הזר המסתורי."
הסיפור, עם פרסומו, היה רק הצלחה מתונה בזמנו,
והוא אפילו לא היה העבודה הכי ידועה של סטוקר,
והוזכר רק בקצרה במודעת אבל ב-1912.
אבל מאבק זכויות יוצרים קריטי ישנה לגמרי את גורלו של דרקולה,
וישגר את הדמות לפרסום ספרותי.
ב-1922, סטודיו גרמני עיבד את הסיפור לסרט אילם קלאסי בשם "נוספרטו",
בלי לשלם זכויות יוצרים.
למרות שינוייים בשם הדמות ונקודות עלילה שוליות,
ההקבלות היו ברורות, והסטודיו נתבע עד שפשט את הרגל.
כדי למנוע עוד נסיונות להפרת זכויות,
אלמנתו של סטוקר החליטה לתבוע זכויות יוצרים
לגרסת הבמה של "דרקולה"
על די אישור הפקה על ידי חבר משפחה בשם המילטון דין.
למרות שהעיבוד של דין עשה קיצוצים דרסטיים בסיפור,
הוא הפך לקלאסיקה,
תודות בעיקר להופעה של בלה לוגוסי בברודווי.
לוגוסי המשיך לככב בגרסת הסרט של יוניברסל ב-1931,
ונתן לדמות הרבה מהמאפיינים שלה.
ומאז, דרקולה עלה שוב בעיבודים רבים מספור,
ומצא חיי נצח ארוכים בהרבה מעבר לדפים הצנועים של לידתו.