Htela bih da na trenutak
razmislite o odeći koju imate na sebi.
Imam duboko filozofsko pitanje za vas.
Zašto svi sada ne nosimo udobne pidžame?
(Smeh)
Pa, ja sam psiholog, a ne neko ko čita misli,
mada mnogi misle da je to isto.
Mogu da se kladim da je vaš odgovor nešto u smislu:
„Od mene se očekuje da ne nosim pidžamu u javnosti“
ili „Neću da ljudi misle da sam aljkav.“
Bilo kako bilo, činjenica da smo svi odabrali opušteniju poslovnu odeću
umesto omiljene trenerke
nije šašava slučajnost.
To u stvari otkriva dve osobine koje definišu ljude.
Prva je da smo svesni onoga što drugi vrednuju,
na primer, šta odobravaju ili ne odobravaju,
kao što je nenošenje pidžame na ovakvim dešavanjima.
Druga je da spremno koristimo te podatke u upravljanju svojim ponašanjem.
Za razliku od mnogih drugih vrsta,
ljudi su skloni da svoje ponašanje prilagode u prisustvu drugih
kako bi dobili odobravanje.
Trošimo dragoceno vreme na šminkanje,
biranje odgovarajuće slike i filtera za Instagram,
i sastavljanje ideja koje će nesumnjivo promeniti svet
u 140 ili manje znakova.
Očigledno je naša briga oko toga kako će nas drugi oceniti
veliki deo ljudske prirode.
No, iako je ovo izražena ljudska osobina,
znamo relativno malo o tome kada i kako
nam postane bitno mišljenje drugih ljudi.
To je veliko pitanje koje iziskuje više istraživanja.
Ali prvi korak ka odgonetanju ovog pitanja
je ispitivanje u kom trenutku u razvoju
postajemo osetljivi na procene drugih.
Provela sam protekle četiri godine na Univerzitetu Emori
istražujući kako se beba,
koja nema problem sa šetkanjem po prodavnici u bodiću,
razvije u odraslu osobu koja se boji javnog govora
iz straha da će neko o njoj negativno prosuđivati.
(Smeh)
Ovde me obično ljudi pitaju:
„Kako to tačno ispituješ?
Bebe ne mogu da govore, zar ne?“
Pa, da je moj muž sada ovde,
rekao bih vam da ja intervjuišem bebe,
jer ne voli da kaže da njegova žena vrši eksperimente na deci.
(Smeh)
U stvari, ja osmišljavam eksperimente za decu,
obično u vidu igara.
Razvojni psiholog dr Filip Rošat i ja
osmislili smo „igru“ pod imenom „robotski zadatak“
da bismo istražili kada će deca postati osetljiva
na procene drugih.
Konkretno, zadatak robota registruje kada deca, poput odraslih,
strateški menjaju ponašanje dok ih drugi gledaju.
Da bismo to uradili, pokazali smo deci uzrasta od 14 do 24 meseca
kako da aktiviraju igračku robota,
i, što je važno, dodelili bismo ili pozitivnu vrednost,
rekavši: „Vau, zar to nije divno!“
ili negativnu vrednost, rekavši: „O, o. Ups, o, ne,“
nakon što bismo ga uključili pomoću daljinskog.
Nakon prikazivanja igračke,
nudili bismo deci da se igraju sa daljinskim,
a zatim ih ili posmatrali
ili se okrenuli i pretvarali se da čitamo časopis.
Ideja je bila da, ako su sa 24 meseca
deca zaista osetljiva na procene drugih,
onda bi na njihovo pritiskanje dugmeta
trebalo da utiče ne samo to da li ih neko posmatra ili ne,
već i vrednosti koje je izrazio eksperimentator
prema pritiskanju daljinskog.
Tako bismo, na primer,
očekivali da će se deca znatno više igrati sa pozitivnim daljinskim
ako ih neko posmatra,
ali da će odabrati da istražuju negativni daljinski kada ih niko ne gleda.
Da bismo zaista obuhvatili ovu pojavu, sproveli smo tri varijacije studije.
Prva studija je izučavala kako bi se bebe bavile novom igračkom
kada se ne izraze nikakve vrednosti niti daju uputstva.
Jednostavno smo pokazali deci kako da aktiviraju robota,
ali nismo pridavali nikakvu vrednost,
a nismo im ni rekli da mogu da se igraju sa daljinskim,
tako da smo obezbedili vrlo neodređenu situaciju.
U drugoj studiji
smo uveli dve vrednosti, pozitivnu i negativnu.
A u poslednjoj studiji smo imali dva eksperimentatora i jedan daljinski.
Jedan eksperimentator je ispoljavao negativan stav prema daljinskom,
rekavši: „Bljak, igračka se pomerila,“
dok je drugi eksperimentator pokazivao pozitivan stav,
rekavši: „Jej, igračka se pomerila,“
A deca su ovako reagovala na ova tri različita scenarija.
U prvoj studiji, u neodređenoj situaciji,
trenutno posmatram dete.
Ona ne deluje mnogo zainteresovano da pritisne daljinski.
Kada se okrenem -
sada je spremna da se igra.
(Smeh)
Trenutno ne gledam dete.
Vrlo je fokusirana.
Okrenem se.
(Smeh)
Ništa nije radila, zar ne?
U drugoj studiji imamo dva daljinca,
jedan pozitivno, drugi negativno ocenjen.
Trenutno posmatram dete.
Narandžasti daljinski je negativan.
Ona samo gleda okolo, gleda u mene, vrzma se.
Kada se okrenem...
(Smeh)
Kreće da ga uzme.
Ja ne gledam dete.
On hoće da se mama igra sa njim, je l' da?
Odlučuje se za sigurniji put.
Okrenem se...
(Smeh)
Ni on ništa nije radio.
Da, neprijatno mu je.
(Smeh)
Svima je poznat taj pogled sa strane, zar ne?
Treća studija, dva eksperimentatora, jedan daljinski.
Eksperimentator koji je negativno reagovao na pritiskanje daljinskog
upravo posmatra dete.
Malo joj je neprijatno, ne zna šta da radi, oslanja se na mamu.
Zatim se okreće
tako da posmatra eksperimentator koji je ispoljio pozitivnu reakciju.
Opasnost je prošla, sada je spremna za igru.
(Smeh)
Dakle, kako podaci ukazuju,
otkrili smo da na ponašanje dece vezano za pritiskanje dugmeta
zaista utiču vrednosti i uputstva eksperimentatora.
Jer, u prvoj studiji, gde deca nisu znala
da će nešto biti pozitivno ili negativno procenjeno,
bila su sklona da odaberu najsigurniju opciju
i čekaju da okrenem leđa da bi pritisnula dugme.
Deca u drugoj studiji
birala su da pritisnu pozitivan daljinski znatno češće kada sam gledala,
ali čim bih okrenula leđa,
odmah bi uzela negativni daljinski i počela da se igraju njim.
Važno je da, u kontrolnoj studiji,
kada smo uklonili različite vrednosti daljinskog -
tako da smo prosto govorili: „O, vau“ nakon pritiskanja bilo kog daljinskog -
pritiskanje dugmeta se kod dece više nije razlikovalo u različitim situacijama,
što ukazuje da vrednosti koje smo pridavali daljinskim upravljačima
zaista jesu upravljale ponašanjem u prethodnoj studiji.
Poslednje, ali ne najmanje bitno,
deca u trećoj studiji birala su da pritisnu daljinski znatno češće
kada bi ih gledao eksperimentator koji je ispoljio pozitivnu vrednost,
u odnosu na eksperimentatora koji je ispoljio negativnu vrednost.
Nije slučajno
da približno u ovom uzrastu deca počinju da pokazuju da ih je sramota
u situacijama koje mogu izazvati negativnu procenu,
kao kada se ogledaju
i primete mrlju na nosu.
Isto kao kad odrasli pronađu spanać u zubima.
(Smeh)
Dakle, šta možemo zaključiti na osnovu ovih nalaza?
Pored činjenice da su bebe vrlo lukave.
(Smeh)
Deca su, kao i odrasli, od vrlo ranog uzrasta
osetljiva na vrednosti koje pripisujemo predmetima i aktivnostima.
I bitna stvar je da koriste te vrednosti u usmeravanju ponašanja.
Bilo da smo svesni toga ili ne,
neprestano prenosimo vrednosti u komunikaciji sa ljudima oko nas.
Ne mislim na vrednosti tipa „budi ljubazan“ ili „ne kradi“,
mada to svakako jesu vrednosti.
Mislim na to da stalno pokazujemo drugima, a naročito svojoj deci,
šta je dopadljivo, korisno i pohvalno, a šta nije.
Često to radimo a da i ne primetimo.
Psiholozi proučavaju ponašanje kako bi istražili sadržaje uma,
jer naše ponašanje često odražava naša uverenja,
naše vrednosti i želje.
Ovde u Atlanti, svi verujemo u istu stvar.
Da je koka-kola bolja od pepsija.
(Aplauz)
To možda ima veze sa činjenicom da je koka-kola nastala u Atlanti.
No, kako god,
to uverenje odražava činjenica da većina ljudi bira da pije koka-kolu.
Isto tako,
prenosimo vrednost
kada devojčicama većinom dajemo komplimente
zbog lepe kose ili haljine,
a dečacima zbog inteligencije.
Ili kada ponudimo slatkiš, umesto zdrave hrane,
kao nagradu za dobro ponašanje.
Odrasli i deca neverovatno efikasno
pokupe vrednosti iz tih suptilnih aktivnosti.
I to potom oblikuje njihovo ponašanje.
Istraživanje koje sam danas podelila sa vama
ukazuje da se ova sposobnost javlja vrlo rano u razvoju,
pre nego što naučimo da izgovorimo celu rečenicu,
čak i pre nego što se odviknemo od pelena.
I to postaje sastavni deo osobe u koju odrastamo.
Pre nego što odem,
pozvala bih vas da razmislite o vrednostima
koje emitujemo u svakodnevnim interakcijama
i o tome kako te vrednosti možda oblikuju ponašanje ljudi oko vas.
Na primer, kakva se vrednost odašilje
kada više vremena provodimo smejući se uz telefon
nego smejući se sa drugim ljudima?
Isto tako, razmotrite kako ljudi oko vas oblikuju vaše ponašanje,
na načine o kojima možda pre niste razmišljali.
Da se vratimo našoj jednostavnoj ilustraciji,
da li zaista više volite koka-kolu nego pepsi?
Ili je tu sklonost jednostavno podstaklo ono što cene ljudi oko vas?
Roditelji i nastavnici svakako imaju privilegiju
da oblikuju ponašanje dece.
Ali važno je upamtiti
da kroz vrednosti koje saopštavamo u jednostavnim svakodnevnim interakcijama,
svi mi imamo moć da oblikujemo ponašanje ljudi oko nas.
Hvala.
(Aplauz)