Aș vrea să vă concentrați
asupra a ceea ce purtați în acest moment.
Am o întrebare profundă și filozofică pentru voi.
De ce nu purtăm cu toții niște pijamale confortabile?
(Râsete)
Ei bine, sunt psiholoagă, și nu cititoare de gânduri,
deși mulți oameni cred că e același lucru.
Pot să pariez că răspunsul vostru este acesta:
„Nu ar trebui să port pijamale în public.”
„Nu vreau ca lumea să creadă că sunt un trândav.”
Faptul că noi toți am ales să purtăm haine business casual,
în locul perechii preferate de pantaloni de trening.
nu e o coincidență stupidă.
Aceasta dezvăluie două caracteristici umane care ne definesc.
Prima e că suntem conștienți de ceea ce apreciază ceilalți oameni,
de ceea ce vor aproba sau dezaproba,
cum ar fi să nu porți pijamale într-un astfel de context.
A doua e că aceste informații ne ghidează comportamentul.
Spre deosebire de alte specii,
oamenii își adaptează comportamentul în prezența altora
pentru a obține aprobare.
Petrecem timp prețios pentru a ne machia,
pentru a alege poza potrivită, filtrul de Instagram,
și formulăm idei care vor schimba, fără îndoială, lumea
folosind în jur de 140 de caractere.
Preocuparea legată de modul în care ne evaluează alți oameni
este o parte importantă din firea umană.
Cu toate astea, în ciuda acestei mari trăsături umane,
știm relativ puțin despre când și cum
încep să ne preocupe opiniile altora.
Este o întrebare importantă care necesită multe studii.
Primul pas pentru a înțelege această întrebare
e să investigăm momentul din timpul dezvoltării
în care devenim sensibili la părerile celorlalți.
Am petrecut ultimii patru ani la Universitatea Emory
cercetând modul în care un copil
care umblă liniștit în scutece printr-un magazin
devine un adult care se teme să vorbească în public
de frica de a nu fi judecat negativ.
(Râsete)
De obicei, oamenii mă întreabă:
„Cum examinezi această problemă, mai exact?
Bebelușii nu pot vorbi, nu?”
Ei bine, dacă soțul meu ar fi aici acum,
v-ar spune că am intervievat bebelușii,
pentru a nu dezvălui faptul că soția sa face experimente pe copii.
(Râsete)
În realitate, creez experimente pentru copii,
de obicei sub formă de jocuri.
Psihologul în dezvoltare umană, Dr. Philippe Rochat, și cu mine
am conceput un „joc” numit „The Robot Task”
pentru a descoperi momentul în care copiii încep să fie sensibili
la părerile altora.
Mai exact, jocul surprinde momentul în care copiii, ca și adulții,
își modifică strategic comportamentul atunci când sunt observați.
Le-am arătatbebelușilor cu vârste cuprinse între 14 și 24 de luni
cum să activeze un robot de jucărie,
și am atribuit o valoare pozitivă,
spunând „Ce grozav!”
sau o valoare negativă „Oh, oh! Ups, oh nu!”
după ce am apăsat telecomanda.
În urma acestei demonstrații,
i-am invitat pe bebeluși să se joace cu telecomanda,
iar apoi i-am observat,
sau m-am prefăcut că citesc o revistă.
Ideea era că, dacă până la 24 de luni,
bebelușii sunt într-adevăr sensibili la părerile altora,
comportamentul lor de a apăsa butonul ar fi influențat
nu numai prin faptul că sunt sau nu observați,
dar și prin valorile exprimate de către examinator
privind apăsarea telecomenzii.
De exemplu,
ne-am fi așteptat ca bebelușii să se joace mai mult cu telecomanda pozitivă
atunci când erau observați,
iar apoi să aleagă telecomanda negativă
când nimeni nu se uita la ei.
Pentru a surprinde acest fenomen, am creat trei variante ale studiului.
Prima explorează comportamentul bebelușilor folosind o jucărie nouă
fără a atribui valori sau instrucțiuni.
Le-am arătat bebelușilor cum să activeze robotul de jucărie,
dar nu am atribuit nicio valoare,
și nici nu le-am spus că se pot juca cu telecomanda,
oferindu-le o situație ambiguă.
În a doua
am încorporat cele două valori, una pozitivă și una negativă.
În ultima variantă, am avut doi examinatori și o telecomandă.
Un examinator apăsând telecomanda, a exprimat o valoare negativă
spunând: „Oh nu, jucăria s-a mișcat,”
în timp ce celălalt examinator a exprimat o valoare pozitivă:
„Ura, jucăria s-a mișcat.”
Și așa au reacționat bebelușii la aceste trei scenarii diferite.
În primul studiu, situația ambiguă,
mă uit la copil.
Nu pare să fie prea interesată să apese telecomanda.
Odată ce m-am întors...
a început să se joace.
(Râsete)
Mă uit la copil.
E cu adevărat concentrată.
Mă întorc.
(Râsete)
Nu făcea nimic, nu?
Studiul doi, cu cele două telecomenzi,
una cu valoare pozitivă și una cu valoare negativă.
Observ copilul.
Telecomanda portocalie e cea negativă.
Se uită în jur,mă privește, nu face nimic.
Apoi mă întorc...
(Râsete)
Pe asta o voia.
Nu mă uit la copil.
Vrea ca mama să se joace cu ea, nu?
Alege un traseu mai sigur.
Mă întorc...
(Râsete)
Nici el nu făcea nimic.
Da, se simte stânjenit.
(Râsete)
Știm cu toții acea privire, nu?
Studiul trei, cei doi examinatori, o telecomandă.
Examinatorul care a reacționat negativ apăsând telecomanda
se uită la copil.
Se simte un pic stânjenită, nu știe ce să facă, se bazează pe mama.
Apoi, se întoarce
astfel încât examinatorul care a dat un răspuns pozitiv să o vadă.
Drumul e liber - acum e gata de joacă.
(Râsete)
Deci, așa cum sugerează datele,
comportamentul copiilor în apăsarea butonului
a fost într-adevăr influențat de valorile și de instrucțiunile examinatorului.
În primul studiu, copiii nu știau
ce ar fi putut fi evaluat în mod pozitiv sau negativ
așa că urmau cea mai sigură cale
și așteptau să mă întorc pentru a apăsa telecomanda.
Copiii din al doilea studiu
au ales să apese telecomanda pozitivă atunci când mă uitam la ei,
dar când mă întorceam cu spatele,
luau imediat telecomanda negativă și începeau să se joace cu ea.
Într-un studiu de control,
în care am eliminat diferitele valori ale telecomenzilor
spunând doar „Oh, uau” după apăsarea oricărei telecomenzi,
comportamentul copiilor nu se schimba în funcție de condiții,
sugerând faptul că valorile pe care le-am dat celor două telecomenzi
ghidau comportamentul în studiul anterior.
În cele din urmă,
copiii din al treilea studiu au ales să apese telecomanda
când examinatorul care exprimase o valoare pozitivă se uita la ei,
spre deosebire de cel care exprimase o valoare negativă.
Nu întâmplător,
în jurul acestei vârste copiii încep să se rușineze
în situații care ar putea provoca o evaluare negativă,
ca atunci când se privesc în oglindă
și observă un semn pe nas.
În cazul adulților, atunci când au spanac între dinți.
(Râsete)
Ce putem spune bazându-ne pe aceste descoperiri?
Pe lângă faptul că bebelușii sunt foarte, foarte vicleni.
(Râsete)
Încă de la început, copiii, ca și adulții,
sunt sensibili la valorile pe care le atribuim obiectelor și comportamentelor.
Ei folosesc aceste valori pentru a-și ghida comportamentul.
Fie că suntem conștienți sau nu,
în mod constant, comunicăm valori celor din jurul nostru.
Acum, nu mă refer la valori de genul „fii amabil” sau „nu fura”,
deși acestea sunt cu siguranță valori.
Arătăm în mod constant celorlalți, în special copiilor noștri,
ceea ce este agreabil, valoros, lăudabil și ceea ce nu este.
Și de multe ori,
facem asta fără să observăm.
Psihologii studiază comportamentul pentru a explora conținutul minții,
deoarece comportamentul nostru reflectă adesea convingerile,
valorile și dorințele noastre.
Aici, în Atlanta, cu toții credem același lucru.
Coca Cola este mai bună decât Pepsi.
(Aplauze)
Asta ar putea avea legătură cu faptul că Coca Cola a fost inventată în Atlanta.
Dar în orice caz,
acest lucru e exprimat prin faptul că majoritatea va alege să bea Cola.
În acelaşi fel,
comunicăm o valoare
atunci când complimentăm fetele
pentru părul sau rochia lor drăguță,
iar pe băieții, pentru inteligența lor.
Sau când alegem să oferim bomboane, spre deosebire de alimente hrănitoare,
ca recompensă pentru un comportament bun.
Adulții și copiii sunt incredibil de eficienți
la perceperea valorilor din aceste comportamente subtile.
Și în cele din urma, acestea le modelează comportamentul.
Studiul pe care l-am împărtășit astăzi
sugerează că această abilitate apare foarte devreme în timpul dezvoltării,
înainte de a putea formula o propoziție completă
sau de a ști să facă la oliță.
Devine o parte integrantă din cine alegem să fim.
Înainte să plec,
aș dori să vă invit să reflectați asupra valorilor
pe care le transmitem în interacțiunile cotidiene,
și modul în care aceste valori pot modela comportamentul celor din jur.
De exemplu, ce valoare e transmisă
atunci când petrecem mai mult timp zâmbind la telefon
decât zâmbind celorlalți oameni?
Considerați modul în care comportamentul vostru a fost modelat de cei din jur,
în feluri pe care nu le-ați considerat până acum.
Pentru a reveni la ilustrația noastră,
chiar preferați Coca Cola în loc de Pepsi?
Sau această preferință depinde de ceea ce apreciază cei din jurul vostru?
Părinții și profesorii cu siguranță au privilegiul
de a modela comportamentul copiilor.
Este important să ne amintim
că prin valorile pe care le transmitem în interacțiuni simple de zi cu zi,
cu toții avem puterea de a modela comportamentul celor din jurul nostru.
Mulțumesc.
(Aplauze)