Pre marta 2011. bila sam fotografski retušer
u Njujorku.
Mi smo bleda, siva stvorenja.
Krijemo se u tamnim sobama bez prozora
i uglavnom izbegavamo sunce.
Od mršavih manekenki pravimo još mršavije, od savršene kože još savršeniju,
od nemogućeg moguće.
Mediji nas kritikuju sve vreme,
ali neki od nas su nadareni umetnici
sa godinama iskustva
sa stvarnim uvažavanjem slika i fotografija.
11. marta 2011. kao i ceo svet, gledala sam od kuće,
tragični razvoj događaja u Japanu.
Ubrzo nakon toga, organizacija gde sam dobrovoljac,
All Hands Volunteers je bila tamo u roku od nekoliko dana,
radeći kao deo spasilačkog odgovora.
Ja i još stotinjak dobrovoljaca,
znali smo da ne možemo samo da sedimo kod kuće,
tako da sam odlučila da im se pridružim naredne tri nedelje.
13. maja sam stigla u grad Ofunato.
To je mali ribarski grad u prefekturi Ivate,
sa oko 50.000 stanovnika,
jedan od prvih koje je talas udario.
Zabeleženo je da su vode dostizale
visine preko 24 metara
i prešle više od 3 km u unutrašnjost kopna.
Kao što možete da zamislite, grad je bio opustošen.
Izvlačili smo krhotine iz kanala i jaruga.
Očistili smo škole. Očistili smo domove od mulja i pripremili
za renoviranje i rehabilitaciju.
Uklonili smo tone i tone smrdljivih, trulih ribljih leševa
iz lokalnog pogona za preradu ribe.
Uprljali smo se i svidelo nam se.
Nedeljama, podjednako svi dobrovoljci i meštani
su nalazili slične stvari.
Nalazili su slike i albume slika
i kamere i SD kartice.
Svi su radili istu stvar.
Sakupljali su ih i odnosili ih
na razna mesta u okolnim gradovima da bi se čuvali.
Sve do ovog trenutka nisam shvatala
da su ove fotografije bile tako velik deo
ličnih gubitaka koje su ovi ljudi osetili.
Kako su bežali od talasa i boreći se za svoje živote,
apsolutno sve što su imali,
sve su morali ostaviti za sobom.
Na kraju prve nedelje, pomagala sam
u evakuacionom centru u gradu.
Pomagala sam da se očiste javna topla kupatila (onseni),
ogromne džinovske kade.
Ovo je takođe bilo mesto u gradu
gde je evakuacioni centar skupljao fotografije.
Tu su ih ljudi predavali
i bila sam počastvovana onog dana kada su mi poverili
da im pomognem da ih ručno očiste.
Bilo je emocionalno i nadahnjujuće
i uvek sam slušala da treba razmišljati van okvira,
ali dok zapravo nisam bila van svojih okvira
nije se ništa desilo.
Dok sam pregledavala fotografije, neke su bile
starije više od sto godina,
neke još uvek u kovertama od razvijanja,
nisam mogla a da ne pomislim da kao retušer
mogu da popravim cepanja i ogrebotine
i znala sam stotine ljudi koji bi mogli isto.
Te noći, posegla sam preko Fejsbuka
i pitala njih nekoliko i do jutra
odziv je bio toliko ogroman i pozitivan
da sam znala da moramo da probamo.
Počeli smo da retuširamo fotografije.
Ovo je bila prva.
Nije strašno oštećena, ali gde je voda uzrokovala
promenu boje na licu devojčice
moralo je da se popravi sa velikom preciznošću i delikatnošću.
U suprotnom, ta devojčica neće ličiti
više na tu devojčicu, to je zasigurno tragično
isto kao da je fotografija oštećena.
(Aplauz)
Tokom vremena, pristizalo je više fotografija, na sreću,
i bilo je potrebno još retušera,
tako da sam ponovo posegla preko Fejsbuka i LinkedIna
i u roku od pet dana 80 ljudi je htelo da pomogne
iz 12 različitih država.
U roku od dve nedelje, imala sam 150 ljudi
voljnih da pomognu.
U Japanu, do jula, proširili smo se
do susednog grada Rikuzentakatana
severnije do grada zvanoga Jamada.
Jednom nedeljno, postavili bismo opremu za skeniranje
u privremeno postavljene biblioteke fotografija
gde su ljudi dobijali svoje fotografije nazad.
Ponekad starije žene nikad dotad nisu videle skenere,
ali u roku od 10 minuta kako su našli svoju izgubljenu fotografiju,
mogli su nam je dati da se skenira,
postavi na "oblak" servere, odakle bi je skinuo
neki gajidžin, stranac,
negde sa druge strane sveta
i počeo da je popravlja.
Međutim, vreme potrebno da se fotografija vrati
je sasvim drugačija priča
i zavisilo je naravno od oštećenja.
Moglo je da traje sat. Moglo je trajati nedeljama.
Moglo je trajati mesecima.
Kimono na ovoj slici je manje-više trebalo da se ručno nacrta
ili da se sastavi, birajući ostatke od boja
i detalja koje voda nije oštetila.
Zahtevalo je mnogo vremena.
Sve ove fotografije oštetila je voda,
bile su u slanoj vodi, punoj bakterija,
u kanalizaciji, ponekad i u nafti, sve to vremenom
nanosi štetu,
ručno čišćenje je bilo veliki deo projekta.
Nismo mogli da retuširamo fotografije dok se ne očiste,
osuše i preuzmu.
Imali smo sreće sa ručnim čišćenjem.
Imali smo neverovatnu lokalnu ženu koja nas je vodila.
Veoma je lako napraviti još štete na već oštećenim fotografijama.
Kao što je moj vođa tima, Vin, jednom rekao,
to je kao da radite tetovažu na nekome.
Nemate šansu da zabrljate.
Žena koja nam je donela ove fotografije imala je sreće,
što se tiče fotografija.
Počela je sama da ih ručno čisti i prestala je
kada je shvatila da ih još oštećuje.
Takođe je imala duplikate.
Područja kao njen suprug i njeno lice, koje bi inače
bilo nemoguće popraviti,
mogli smo da sastavimo u jednu dobru fotografiju
i da napravimo celu fotografiju.
Kada je preuzela fotografije od nas,
podelila je delić svoje priče sa nama.
Njene fotografije su našle kolege njenog supruga
u ruševinama lokalne vatrogasne stanice
daleko od mesta gde je nekada bio njihov dom
i prepoznali su ga.
Na dan cunamija, on je bio zadužen
da osigura da su brane od cunamija zatvorene.
Morao je da ide ka vodi kada su se oglasile sirene.
Njena dva, ne više tako mala dečaka,
su bila u odvojenim školama.
Jednog od njih je odnela voda.
Trebalo joj je nedelju dana da ih nađe
i otkrije da su svi preživeli.
Dan kada sam joj predala fotografije je takođe bio
14. rođendan njenog najmlađeg sina.
Za nju, uprkos svemu, te fotografije
su bile savršen poklon njemu,
nešto što je mogao ponovo da gleda, nešto čega se sećao pre
nastalih martovskih ožiljaka
kada se apsolutno sve u njegovom životu promenilo
ili uništilo.
Nakon šest meseci u Japanu,
1.100 dobrovoljaca je prošlo kroz All Hands,
stotine njih nam je pomoglo da ručno očistimo
preko 135.000 fotografija.
Većina - (Aplauz) -
većina se ponovo uspešno vratila domovima,
što je najvažnije.
Preko 500 dobrovoljaca iz celog sveta
je pomoglo da 90 porodica dobije nazad stotine fotografija,
potpuno prepravljene i retuširane.
Tokom ovog vremena na opremu i materijal
nismo potrošili više od hiljadu dolara,
od čega je većina bila mastilo za štampač.
Stalno uzimamo fotografije.
Fotografija je podsetnik na nekog ili nešto,
mesto, vezu, voljenu osobu.
One su čuvari naših sećanja i naše prošlosti,
poslednje što bismo uzeli
i prvo za šta bismo se vratili da tražimo.
O tome se radilo u ovom projektu,
o obnavljanju malih delova čovečanstva,
o vraćanju te veze nekome.
Kada se ovakva fotografija nekome vrati u ovom stanju,
to čini veliku razliku
u životu osobe koja je dobije.
Projekat je takođe napravio velike promene u životima retušera.
Nekima od njih je dao vezu
sa nečim većim, sa mogućnošću da se oduže,
koristeći svoj talenat na nečemu drugom
osim mršavih modela i savršene kože.
Želela bih da završim tako što ću pročitati e-mail
koji sam dobila od jedne od njih, Sindi,
onog dana kada sam se napokon nakon šest meseci vratila iz Japana.
"Dok sam radila, nisam mogla da ne mislim na pojedince
i priče predstavljene na slikama.
Posebno na jednu, fotografiju žena svih godišta,
od bake do devojčice, skupljene oko jedne bebe,
koja je pogodila žicu, jer slična fotografija moje porodice,
moja baka i majka, ja
i novorođena kćerka, visi na našem zidu.
Širom sveta, kroz vekove,
naše opšte potrebe su slične, zar ne?"
Hvala. (Aplauz)