דמיינו שיום אחד, מזמנים אתכם לועדה ממשלתית.
אפילו אם לא ביצעתם פשע,
או הואשמתם באופן רשמי,
אתם מתושאלים שוב ושוב בנוגע לדעות הפוליטיות שלכם,
מואשמים בחוסר נאמנות,
ומתבקשים להפליל את החברים והעמיתים שלכם.
אם לא תשתפו פעולה, אתם מסתכנים בכליאה או אובדן העבודה.
זה בדיוק מה שקרה בארצות הברית בשנות ה-50 של המאה ה-20
כחלק ממסע לחשיפת קומוניסטים.
התופעה נקראה על שם העוסק הכי ידוע לשמצה שלה,
התופעה שידועה כמקארתיזם הרסה אלפי חיים ומשרות.
במשך יותר מעשור, מנהיגים פוליטים אמריקאים רמסו את החרויות הדמוקרטיות
בשם ההגנה עליהן.
במהלך שנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20,
היתה מפלגה קומוניסטית קטנה אבל פעילה בארצות הברית.
התוצאות שלה היו מעורבות.
בעוד היא שיחקה תפקיד מרכזי במאבקים מתקדמים רחבים יותר
לזכויות עבודה וחברה,
היא גם תמכה בברית המועצות.
מההתחלה, המפלגה הקומוניסטית האמריקאית עמדה בפני מתקפות
מהשמרנים והמנהיגים העסקיים,
כמו גם מליברלים שביקרו את הקשרים שלה עם המשטר הסובייטי המדכא.
במהלך מלחמת העולם השניה, כשארצות הברית וברית המועצות שיתפו פעולה נגד היטלר,
כמה קומוניסטים אמריקאים למעשה ריגלו עבור הרוסים.
כשהמלחמה הקרה החמירה והריגול התפרסם,
קומוניזם מקומי נהפך לאיום על הביטחון הלאומי.
אבל הנסיון לחסל את האיום הזה
הפך במהרה לתקופה הארוכה והנפוצה ביותר
של דיכוי פוליטי בהיסטוריה האמריקאית.
המסע התחיל ברשת של בירוקרטים,
פוליטיקאים,
עיתונאים,
ואנשי עסקים,
המסע הגזים בפראות את הסכנה של החתירה הקומוניסטית.
האנשים מאחוריה הטרידו
את כל מי שנחשד בדעות פוליטיות שמאליות מהמרכז,
או בהתחברות עם אנשים כאלה.
אם תליתם אמנות מודרנית על קירותיכם,
היה לכם מעגל חברתי רב גזעי,
או חתמתם על עצומות נגד נשק גרעיני,
אולי הייתם קומוניסטים.
החל משלהי שנות ה-40,
מנהל ה-FBI ג'יי אדגר הובר,
השתמש במשאבי הסוכנות שלו כדי לצוד חשודים בקומיניזם,
ולהרחיק אותם מכל משרה בת השפעה
בתוך החברה האמריקאית.
והקריטריון הצר שהובר ושותפיו השתמשו בו
כדי לסנן עובדים פדרליים
התפשט לשאר המדינה.
במהרה, האולפנים בהוליווד,
האוניברסיטאות,
יצרני מכוניות,
ואלפי מעסיקים ציבוריים ופרטיים אחרים
הפעילו אותם מבחנים פוליטיים על האנשים והנשים שעבדו עבורם.
בינתיים, הקונגרס ערך מצוד מכשפות משלו
וזימן מאות אנשים להעיד לפני גופי חקירה
כמו הועדה לפעילות לא-אמריקאית.
אם הם סרבו לשתף פעולה, הם יכלו להיכלא בשל ביזוי בית המשפט,
או לעיתים קרובות יותר, להיות מפוטרים ולהיכנס לרשימות השחורות.
פוליטיקאים שאפתנים, כמו ריצ'ארד ניקסון
וג'וזף מקארתי,
השתמשו בשימועים כנשק מפלגתי
והאשימו דמוקרטים בסלחנות כלפי הקומוניזם
ובוויתור מכוון על סין שעברה לגוש הקומוניסטי.
מקארתי, סנאטור רפובליקני מוויסקונסין
הפך לידוע לשמצה בניפוף רשימות שהשתנו כל הזמן של קומוניסטים לכאורה
בתוך מחלקת המדינה.
בלחץ פוליטיקאים אחרים,
הוא המשיך להעלות האשמות מקוממות
בעודו מעוות או ממציא ראיות.
הרבה אזרחים תיעבו את מקארתי בעוד אחרים שיבחו אותו.
וכשמלחמת קוריאה פרצה, מקארתי נראה צודק.
ברגע שהוא הפך
לראש תת ועדת החקירות הקבועה של הסנאט ב -953,
חוסר האחריות של מקארתי גבר.
חקירות הצבא הן אלה שלבסוף הפכו את דעת הקהל נגדו
והפחיתו את כוחו.
עמיתיו של מקארתי בסנאט צינזרו אותו
והוא מת פחות משלוש שנים מאוחר יותר, כנראה מאלכוהוליזם.
המקארתיזם הסתיים גם הוא.
הוא הרס מאות אם לא אלפי חיים
והצר דרסטית את הספקטרום הפוליטי האמריקאי.
הנזק למוסדות הדמוקרטיים היה ארוך שנים.
וכנראה, היו גם דמוקרטים וגם רפובליקאים
שידעו שהטִהוּר האנטי קומוניסטי היו מאוד לא צודק,
אבל פחדו שמא התנגדות ישירה תפגע בקריירות שלהם.
אפילו בית המשפט העליון כשל בעצירת מצוד המכשפות,
ומחל על הפרות חמורות של זכויות חוקתיות
בשם הביטחון הלאומי.
האם הקומוניזם הפנימי היה למעשה איום לממשל האמריקאי?
אולי, למרות שהיה קטן.
אבל התגובה אליו היתה כל כך קיצונית שהיא גרמה להרבה יותר נזק
מהאיום עצמו.
ואם דמגוגים חדשים יופיעו בזמנים לא בטוחים
כדי לתקוף את המיעוטים הלא פופולריים בשם הפטריוטיזם,
האם כל זה יוכל לקרות שוב?