Vreau să vă vorbesc astăzi
despre un subiect dificil care îmi este apropiat,
și mai apropiat vouă decât vă daţi seama.
Am venit în UK acum 21 de ani,
ca azilant.
Aveam 21 de ani.
Am fost obligată să părăsesc Republica Democratică Congo,
casa mea, unde eram student activist.
Mi-ar fi plăcut copiii mei să poată întâlni familia mea
în Congo.
Dar vreau să vă spun ce are de a face Congo cu dvs.
Întâi de toate, vreau să-mi faceţi o favoare.
Puteţi, vă rog, să băgaţi mâna în buzunar
şi să scoateţi telefonul mobil?
Simţiţi acea greutate familiară,
cât de natural alunecă degetele pe butoane.
(Râsete)
Vă puteţi imagina lumea fără asta?
Ne conectează cu cei dragi,
cu familia, prietenii şi colegii,
acasă şi peste hotare.
E un simbol al unei lumi interconectate.
Dar ce ţineţi în mână lasă urme dureroase,
şi totul se reduce la minerale:
Tantal, minat în Congo ca şi coltan.
E un conductor de căldură anticoroziv.
Înmagazinează energia în telefoanele voastre mobile,
playstation-uri şi laptopuri.
E folosit în industria aerospaţială şi la echipamentele medicale
ca aliaj.
E atât de puternic
încât avem nevoie doar de cantităţi mici.
Ar fi minunat dacă povestea s-ar termina aici.
Din nefericire, ceea ce ţineţi în mână
n-a permis doar incredibila dezvoltare tehnologică
şi expansiunea industrială,
dar a contribuit la o inimaginabilă
suferinţă umană.
Din 1996, peste cinci milioane de oameni au murit
în Rebulbica Democratică Congo.
Nenumărate femei, nenumăraţi bărbaţi şi copii
au fost violaţi, torturaţi sau înrobiţi.
Violul e folosit ca armă de război,
insuflând teamă
şi depopulând zone întregi.
Încercarea de a extrage acest mineral
a fost nu doar ajutată dar şi alimentată
de războiul în desfăşurare, din Congo.
Dar nu vă aruncaţi încă telefoanele.
Treizeci de mii de copii sunt înrolaţi
şi puşi să lupte în grupuri armate.
În mod constant, Congo punctează îngrozitor
în clasamentul sănătăţii şi sărăciei globale.
Dar în mod remarcabil, programul ONU de mediu
a estimat bogăţia ţării
la peste 24 de trilioane de dolari.
Industria minieră de stat s-a prăbuşit,
şi controlul asupra minelor
s-a divizat.
Coltanul e controlat de grupuri armate.
O binecunoscută rută comercială ilicită
e peste graniţa cu Rwanda,
unde tantalumul congolez e deghizat ca rwandez.
Dar nu vă aruncaţi telefoanele încă.
Deoarece ironia incredibilă e că tehnologia
care a plasat asemenea cereri nesustenabile
şi devastatoare în Congo,
e aceeaşi tehnologie
care a adus această situaţie în atenţia noastră.
Ştim atât de multe despre situaţia din Congo
şi din mine,
datorită comunicării
permise de telefoanele mobile.
Ca şi în Primăvara Arabă,
în timpul alegerilor recente din Congo,
alegătorii au avut posibilitatea de a trimite mesaje
de la secţiile de votare la sediul central
în capitala Kinshasa.
Și în urma rezultatului,
diaspora s-a alăturat centrului Carter,
bisericii catolice şi altor observatori
pentru a atrage atenţia asupra rezultatelor nedemocratice.
Telefoanele mobile le-au dat oamenilor din întreaga lume
un instrument important în câştigarea libertăţii lor politice.
A revoluţionat cu adevărat modul în care
comunicăm pe planetă.
A permis ca schimbări politice importante
să aibă loc.
Deci,
suntem confruntaţi cu un paradox.
Telefonul mobil e un intrument al libertăţii
şi un instrument al opresiunii.
TED, întodeauna,
a sărbătorit ceea ce poate face tehnologia pentru noi,
tehnologia în forma ei finală.
Este timpul
să punem întrebări despre tehnologie.
De unde vine?
Cine o face?
Şi pentru ce?
Iată-mă aici vorbind direct cu voi
cu comunitatea TED,
şi cu toţi cei care sunt cu ochii pe un ecran,
pe telefon, în întreaga lume,
în Congo.
Toată tehnologia are scopul ca noi să comunicăm.
Și toată tehnologia are scopul de a comunica asta.
Pentru moment
nu există nicio soluţie clară de comerţ echitabil,
dar a existat un uriaş progres.
Statele Unite au votat recent legislaţia
pentru depistarea mituirii şi abaterilor în Congo.
Legislaţia recentă a Marii Britanii ar putea fi folosită în acelaşi mod.
În februarie, Nokia şi-a dezvăluit noua politică
privind obţinerea minerale din Congo.
Există o petiţie la Apple
de a fabrica un iPhone fără conflicte.
Există campanii
răspândite în campusurile universitare
de a face universitățile lor „fără-conflicte".
Încă n-am ajuns acolo.
Trebuie să continuăm să menţinem presiunea
asupra companiilor de telefoane
de a-şi schimba procesul de aprovizionare.
Când am venit prima oară în UK, acum 21 de ani,
îmi era dor de casă.
Îmi era dor de familia mea şi de prietenii lăsați în urmă.
Comunicarea era extrem de dificilă.
Trimiterea şi primirea de scrisori dura luni,
dacă erai norocos. De multe ori nu ajungeau deloc.
Chiar dacă mi-aş fi permis
facturile telefonice de acasă,
ca majoritatea oamenilor din Congo,
părinţii meu nu aveau linie telefonică.
Azi, cei doi fii ai mei,
David şi Daniel,
pot vorbi cu părinţii mei şi pot să-i cunoască.
De ce să permitem ca
un asemenea produs minunat, genial şi necesar,
să fie cauza unei suferinţi inutile
pentru oameni?
Cerem un comerţ cu alimente echitabil
şi un comerţ cu haine echitabil.
E timpul să cerem un comerţ cu telefoane echitabil.
Aasta e o idee ce merită răspândită. Vă mulţumesc.
(Aplauze)