Dacă s-a întâmplat să fiți în orașul Lubec, Maine
în iulie 2016,
poate ați văzut ceva curios la orizont
când ați privit dincolo de golf.
În zare,
pe o insulă de altfel nelocuită,
se iveau litere mari și negre formând cuvântul „TOTDEAUNA.”
Semnul avea 4,5 metri înălțime, pe 15 metri lățime,
destul de mare ca, într-o zi senină, să poți vedea clar „TOTDEAUNA”,
cuvânt perfect vizibil și lizibil de la distanță.
Dar în unele zile,
o ceață densă ieșea din ocean,
ștergând cuvântul și imaginea împreună.
Și uneori, ca în acest video,
abia puteai să vezi „TOTDEAUNA” ivindu-se din ceața mișcătoare,
însoțit doar de sunetele ritmice de avertizare ale sirenei de ceață.
(Sunetul sirenei de ceață)
A început ca o idee simplă,
deși un pic ciudată,
de a pune cuvântul „TOTDEAUNA” în peisaj
ca să apară și să dispară din ceață.
Dar proiectarea și execuția lui au durat peste un an
și fost necesar ajutorul atâtor oameni,
precum căpitanul unui vas de pescuit,
care a ajutat la transportul materialelor pe insulă.
Și voluntarii, care au ajutat la căratul a mii de tone de lemn și oțel
până în vârful dealului, cu iarba până la brâu.
Iar în final,
„TOTDEAUNA” a durat doar trei săptămâni.
(Râsete)
Dacă vă întrebați de ce am făcut asta,
cum m-am întrebat și eu în timpul acestui proces,
v-ar putea fi de folos să știți câte ceva despre mine
și despre educația mea.
Am crescut într-o familie creștină evanghelică.
Și chiar dacă azi sunt atee,
am înțeles că educația religioasă
a jucat un rol extrem de important în formarea persoanei care am devenit.
În 1986, când aveam cinci ani,
părinții mei au devenit misionari în Africa de Sud.
Iar asta era în timpul ultimilor ani de apartheid,
așa că am trăit într-un cartier de albi,
și am mers la o școală publică numai pentru copii albi,
în timp ce părinții mei fondau o biserică multirasială
în centrul orașului Cape Town.
Fiindcă eram așa tânără,
era imposibil pentru mine să înțeleg
magnitudinea a ceea ce se întâmpla în Africa de Sud în acea vreme.
Am fost martora rasismului și opresiunii oamenilor de culoare cunoscuți și iubiți
zi de zi,
dar din cauza culorii pielii mele
nu aveam cum să înțeleg în întregime.
Dar am avut privilegiul de a experimenta în mod direct
una dintre cele mai influente mișcări sociale ale secolului XX.
Iar lucrul care mi-a lăsat cea mai durabilă impresie
a fost că oamenii pe care i-am întâlnit în Africa de Sud
întrevedeau un viitor mai bun pentru ei și pentru țara lor.
Un viitor care chiar credeau că e posibil.
Așa că au muncit împreună, neînduplecați, timp de decenii,
până când au înfăptuit această extraordinară schimbare istorică.
Eram acolo când Nelson Mandela a fost eliberat din închisoare,
și am urmărit cum în întreaga țară a început o transformare majoră.
Iar asta m-a transformat pe mine ca persoană.
Mi-a insuflat un sentiment de mirare și optimism
care și-a pus amprenta pe tot ceea ce creez.
Fac sculpturi precum „TOTDEAUNA”
ca mod de a da o formă fizică, tangibilă, unui limbaj și unui timp.
Aceste forțe puternice dar invizibile
care formează felul cum percepem și experimentăm realitatea.
Făcând asta, încerc să le dau oamenilor oportunitatea
de a reflecta asupra propriei percepții a realității
și de a-i inspira să se minuneze și să-și imagineze
ce altceva ar putea fi posibil.
Folosesc adesea semne pentru asta,
fiindcă, în mod simplu și eficient, ele ne pot atrage atenția
și ne pot comunica informații.
Adesea ne arată lucruri pe care altfel le trecem cu vederea,
ca acest semn de pe marginea unei autostrăzi din Texas.
(TENTAȚII)
Ele pot semnifica adesea lucruri pe care nu le vedem deloc,
precum distanța până la destinație.
Semnele ne ajută adesea să ne orientăm în lume,
[Vă aflați pe o insulă]
spunându-ne unde ne aflăm
și ce se întâmplă în momentul prezent,
dar ne pot ajuta și să vedem mai bine,
să ne schimbăm perspectiva
și să avem o imagine de ansamblu.
Imaginați-vă, de exemplu,
că mergeți pe stradă în Philadelphia.
Un oraș din SUA încărcat de istorie,
locul de naștere al constituției.
Dar imaginați-vă că mergeți pe o stradă
dintr-o zonă care suferă o transformare uriașă
din cauza gentrificării.
Iar în timp ce vă plimbați pe stradă,
observați ceva strălucind deasupra voastră.
Vă uitați în sus și vedeți asta.
Un semn luminos care spune:
„Toată lumina pe care o vezi este din trecut”
și apoi „Tot ce vezi e trecut”,
înainte de a se stinge complet pentru un scurt moment.
Vă cere să vă opriți și să observați
istoria încorporată în tot ce vedeți.
Și vă reamintește
că, din cauză că luminii îi trebuie timp pentru a traversa spațiul,
chiar și să traverseze strada sau camera,
tot ceea ce vedeți în momentul prezent
este de fapt o imagine din trecut.
Semnele influențează modul cum navigăm prin lume,
ceea ce înseamnă că au abilitatea de a crea
o experiență sau o înțelegere colectivă.
Timpul petrecut în Africa de Sud m-a învățat
că atunci când oamenii ajung la un consens
și lucrează împreună pentru un scop comun,
se pot întâmpla lucruri puternice și tot mai multe lucruri devin posibile.
Doresc să creez mai multe oportunități
pentru ca oamenii să găsească acel tip de consens.
Vreau ca oamenii să simtă puterea colaborării,
uneori chiar în sens literal.
Acum câțiva ani,
un prieten mi-a arătat
cum corpurile noastre pot conduce mici cantități de electricitate.
Iar dacă luați de mână o altă persoană,
un mic curent electric poate trece prin mâinile voastre
și devine ca un buton care poate genera altceva.
Așa că anul trecut am folosit această formă de conexiune umană
pentru a activa o sculptură gonflabilă.
Am pus doi senzori pe o platformă, destul de îndepărtați
pentru ca o persoană să nu-i poată activa singură.
Dar când două sau mai multe persoane se alătură
pentru a închide acel circuit electric,
sculptura gonflabilă prinde viață.
Totul începe să se umple cu aer,
și pe măsură ce oamenii se țin de mână, devine tot mai mare,
creând cuvintele „Voi sunteți magici.”
(Muzică, ciripit de păsări)
Mereu îmi place să văd
cum fiecare grup de oameni găsește un mod diferit
de a se conecta fizic și metaforic.
Dar imediat ce își desprind mâinile și întrerup conexiunea,
cuvintele încep să se dezumfle și să se prăbușească,
până când în cele din urmă redevin o grămadă inertă de pânză.
(Aplauze)
În acest moment, cred că suntem cu toții de acord
că viitorul pare mohorât și nesigur.
Dar poate că speranța
într-un viitor mai luminos, mai sustenabil și mai echitabil
depinde mai întâi de abilitatea noastră de a ni-l imagina.
Dar după ce ni-l imaginăm,
chiar trebuie să credem că e posibil.
Apoi trebuie să găsim un consens
cu oameni cu care poate nu suntem de acord
și să lucrăm împreună pentru acest scop comun.
Iar dacă facem asta, cred că suntem capabili de magie.
Așa că dacă mă mai suportați încă un minut,
am să vă rog pe toți din această sală să vă țineți de mâini.
Când a fost ultima oară când ați ținut de mână un străin?
(Râsete)
Dacă vă simțiți confortabil,
faceți acest gest metaforic
de a întinde mâna peste culoar.
Iar după ce i-ați luat de mână pe cei de lângă voi,
dacă vă simțiți confortabil, vă rog să închideți ochii.
Acum imaginați-vă un minut ce doriți,
cum vreți să arate viitorul.
Și dați-vă voie să fiți măcar un pic idealiști.
Ce doriți să vedeți că se schimbă sau se întâmplă în propria voastră viață?
Ce doriți să vedeți că se schimbă sau se întâmplă pentru toți, pe planetă?
Vă puteți imagina?
Puteți vedea cum, dacă lucrăm împreună,
chiar poate fi posibil?
Acum deschideți ochii,
și haideți să îndeplinim asta!
Vă mulțumesc!
(Aplauze)